Справа № 127/40742/25
Провадження № 2/127/9859/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 09 травня 2025 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачем ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи позивача через офіційний веб-сайт було укладено електронний Договір про відкриття кредитної лінії № 1550-9454.
Позивач вказує, що укладення договору відбулося відповідно до вимог законодавства України про електронну комерцію шляхом реєстрації відповідача в особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця, заповнення анкети-заяви, ознайомлення з умовами кредитування та підтвердження волевиявлення на укладення договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача. Зазначає, що кредитний договір разом із Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), Паспортом споживчого кредиту та Таблицею обчислення загальної вартості кредиту для споживача становлять єдиний правочин, з умовами якого відповідач був ознайомлений до моменту його укладення.
Як зазначає позивач, відповідно до умов кредитного договору відповідачу було надано кредитні кошти у розмірі 6 800 грн строком на 365 днів. Умовами договору передбачено базовий період тривалістю 28 днів, комісію за видачу кредиту в розмірі 15 % від суми кредиту, промо-ставку у розмірі 0,75 % за кожний день користування кредитом, а також стандартну процентну ставку у розмірі 1,00 % за кожен день користування кредитом протягом перших 180 календарних днів та 0,74 % за кожен день користування кредитом починаючи зі 181-го дня дії договору.
Крім того, позивач посилається на те, що в подальшому між сторонами були укладені додаткові угоди до кредитного договору, відповідно до яких відповідачу було надано додаткові кредитні кошти, а саме: за Додатковою угодою № 1 від 12 травня 2025 року 6 000 грн, за Додатковою угодою № 2 від 13 травня 2025 року 400 грн та за Додатковою угодою № 3 від 08 червня 2025 року 800 грн.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором позивач посилається на довідку про перерахування кредитних коштів та квитанцію фінансової установи про успішне зарахування грошових коштів на банківську картку, реквізити якої були зазначені відповідачем під час оформлення кредиту.
Позивач зазначає, що після отримання кредитних коштів відповідач частково виконував взяті на себе зобов`язання та здійснював платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, чим фактично визнав існування між сторонами кредитних правовідносин та наявність боргу.
Разом з тим, на думку позивача, відповідач у подальшому порушив умови кредитного договору, належним чином не виконав свого обов`язку щодо повернення кредитних коштів та сплати нарахованих процентів і інших платежів, передбачених договором.
У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про усунення порушень умов кредитного договору та погашення заборгованості. Однак зазначена вимога залишилася без належного реагування, а заборгованість добровільно погашена не була.
Посилаючись на розрахунок заборгованості, позивач зазначає, що станом на 22 жовтня 2025 року заборгованість відповідача за Договором про відкриття кредитної лінії № 1550-9454 від 09 травня 2025 року становить 42 564 грн 80 коп., з яких: 14 160 грн – заборгованість за тілом кредиту; 19 484 грн 80 коп. – заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом; 8 500 грн – заборгованість за процентами річних, нарахованими відповідно до статті 625 ЦК України; 420 грн – заборгованість за комісією. 
З огляду на викладене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 42 564 грн 80 коп., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422 грн 40 коп.
13.01.2026 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
Представником відповідача – адвокатом Супруном М.І. подано відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування заперечень проти позову представник відповідача зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між сторонами кредитного договору №1550-9454 від 09.05.2025 року, а також факт отримання відповідачем кредитних коштів у заявленому позивачем розмірі. Вказував, що позовні вимоги ґрунтуються на припущеннях, а надані позивачем документи не підтверджують належним чином ані факт підписання відповідачем кредитного договору, ані факт перерахування йому грошових коштів.
Зазначав, що позивач просить стягнути заборгованість за тілом кредиту у сумі 14 160 грн, хоча первісна сума кредиту, відповідно до умов договору, становила 6 800 грн. При цьому позивач посилається на укладення додаткових угод до договору про відкриття кредитної лінії, однак, на думку відповідача, належних доказів укладення таких додаткових угод та отримання відповідачем додаткових кредитних коштів до позовної заяви не надано.
Крім того, представник відповідача вказував, що матеріали справи не містять належних доказів використання відповідачем одноразового ідентифікатора під час укладення електронного договору, відсутні відомості щодо часу та способу його генерації, надсилання відповідачу, а також підтвердження прийняття відповідачем пропозиції про укладення кредитного договору. У зв`язку з цим сторона відповідача вважає, що позивачем не доведено факт укладення кредитного договору в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», а тому такий договір не може вважатися належним чином укладеним.
Також представник відповідача зазначав, що кредитний договір було укладено поза волею відповідача, а його персональні дані могли бути використані невстановленими особами для оформлення кредитних зобов`язань. На підтвердження своїх доводів посилався на відсутність доказів належної ідентифікації та верифікації особи позичальника, а також належності платіжної картки, на яку нібито були перераховані кредитні кошти, саме відповідачу.
Окремо представник відповідача заперечував проти стягнення комісії у сумі 420 грн, вважаючи таку вимогу безпідставною та такою, що суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування», якими передбачено заборону покладення на споживача обов`язку сплачувати комісії та інші платежі за дії, що здійснюються кредитодавцем у власних інтересах.
Крім цього, сторона відповідача не погодилася з вимогою про стягнення 8 500 грн процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України. Посилалася на те, що строк кредитування за договором визначений до 08.05.2026 року, а тому позивач не обґрунтував виникнення прострочення виконання зобов`язання та підстави для застосування положень статті 625 ЦК України. Також зазначала, що у період дії воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення позичальники звільняються від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
З огляду на наведене представник відповідача просив суд відмовити ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Крім того, представником відповідача адвокатом Супруном М.І. під час розгляду справи було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме інформації від банку-емітента АТ КБ «ПриватБанк» щодо належності відповідачу банківської платіжної картки № НОМЕР_1 та зарахування на неї кредитних коштів, на які посилається позивач як на підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 лютого 2026 року вказане клопотання було задоволено та витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» відповідну інформацію.
09 червня 2026 року до суду надійшла відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 01 червня 2026 року №20.1.0.0.0/7-260521/85862, згідно з якою банк повідомив, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , банківську платіжну картку № НОМЕР_1 не емітовано. У зв`язку з цим АТ КБ «ПриватБанк» зазначило про неможливість надання запитуваної судом інформації щодо руху коштів та зарахування кредитних коштів на вказану картку, оскільки зазначена платіжна картка не обслуговується за клієнтом ОСОБА_1 .
Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. У матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, в якій останній позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та доданих до неї матеріалах.
У судовому засіданні представник відповідача адвокат Супрун М.І. підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Представник відповідача звернув увагу суду на відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 01.06.2026 року №20.1.0.0.0/7-260521/85862, надану на виконання ухвали суду про витребування доказів, відповідно до якої банківська платіжна картка № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 не емітувалася та не обслуговується банком за вказаним клієнтом.
На думку представника відповідача, зазначена відповідь банку свідчить про відсутність належних та допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів, а також підтверджує доводи сторони захисту щодо недоведеності факту належності відповідачу банківської платіжної картки, на яку, за твердженням позивача, було здійснено перерахування кредитних коштів. У зв`язку з цим представник відповідача вважав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами виникнення між сторонами кредитних правовідносин та факту надання відповідачу кредитних коштів, а тому просив відмовити у задоволенні позову.
Разом з тим представник відповідача пояснив суду, що його довіритель має декілька кредитних зобов`язань перед різними фінансовими установами, у зв`язку з чим не виключав можливості помилки при наданні стороною відповідача відомостей щодо банківської картки, стосовно якої було заявлено клопотання про витребування інформації з АТ КБ «ПриватБанк». Однак, на переконання представника відповідача, навіть за таких обставин обов`язок доведення факту надання кредитних коштів саме відповідачу покладається на позивача як на сторону, яка заявила відповідні вимоги.
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та заперечення сторони відповідача, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до частин першої, третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили.
Судом встановлено, що 09 травня 2025 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №1550-9454 в електронній формі.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені та погоджені сторонами, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди щодо усіх його істотних умов.
Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-комунікаційних систем за згодою сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Порядок укладення електронних договорів визначений Законом України «Про електронну комерцію».
Так, відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та прийняття такої пропозиції (акцепту) другою стороною.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або домовленості сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису, електронного підпису одноразовим ідентифікатором або іншого аналога власноручного підпису, погодженого сторонами.
Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 дійшов висновку, що електронний договір, укладений із використанням одноразового ідентифікатора відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», є належною формою договору та породжує для сторін взаємні права й обов`язки.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до пункту 2.2.1 Договору про відкриття кредитної лінії №1550-9454 від 09.05.2025 року первинна сума кредиту становила 6800 грн.
Умовами договору сторони погодили строк кредитування, порядок користування кредитними коштами, порядок нарахування процентів, умови повернення кредиту, а також можливість отримання позичальником додаткових кредитних коштів у межах кредитної лінії шляхом укладення відповідних додаткових угод.
Судом встановлено, що після укладення основного договору кредитні правовідносини між сторонами продовжувалися, а відповідач неодноразово користувався правом на отримання додаткових кредитних коштів.
Так, матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами додаткових угод до кредитного договору, якими збільшувався розмір доступного кредитного ліміту.
Зокрема, після укладення основного договору відповідачу було додатково надано 6000 грн кредитних коштів, надалі ще 400 грн, а згодом ще 800 грн, у зв`язку із чим загальний розмір фактично наданого кредитного ліміту становив 14000 грн.
Кожна із зазначених додаткових угод містить посилання на основний кредитний договір №1550-9454 від 09.05.2025 року, є його невід`ємною складовою частиною та спрямована на зміну умов кредитування шляхом збільшення суми доступного кредиту.
Відповідно до статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, укладення сторонами декількох додаткових угод свідчить про наявність між ними триваючих договірних правовідносин та узгоджене волевиявлення сторін щодо зміни умов кредитування.
При цьому відповідачем не заявлялось самостійних вимог про визнання недійсним кредитного договору або будь-якої із додаткових угод до нього, а також не надано належних та допустимих доказів того, що відповідні правочини були укладені без його волі чи внаслідок протиправних дій третіх осіб.
Одним із основних доводів сторони відповідача була відсутність належних доказів отримання ним кредитних коштів.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходить із такого.
На підтвердження виконання своїх зобов`язань за кредитним договором позивачем подано довідку ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» про перерахування коштів за кредитним договором №1550-9454 від 09.05.2025 року.
Зі змісту вказаної довідки вбачається, що на виконання умов кредитного договору та укладених до нього додаткових угод було здійснено перерахування кредитних коштів на користь відповідача.
Суд враховує, що ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» є фінансовою установою, яка здійснювала відповідні платіжні операції, а тому інформація, що міститься у зазначеній довідці, стосується безпосередньо предмета доказування у даній справі.
Відповідно до вимог статей 76, 77 та 89 ЦПК України суд оцінює вказану довідку як належний, допустимий, достовірний та достатній доказ фактичного надання відповідачу кредитних коштів.
При цьому будь-яких доказів, які б свідчили про недостовірність наведених у довідці відомостей або спростовували факт здійснення відповідних платіжних операцій, стороною відповідача суду не надано.
Суд також бере до уваги, що представником відповідача було заявлено клопотання про витребування доказів від АТ КБ «ПриватБанк» щодо належності відповідачу банківської картки № НОМЕР_1 та зарахування на неї кредитних коштів.
На виконання ухвали суду від 13.02.2026 року АТ КБ «ПриватБанк» повідомило, що вказана платіжна картка на ім`я ОСОБА_1 не емітувалася.
Разом із тим у судовому засіданні представник відповідача пояснив, що його довіритель має декілька кредитних зобов`язань перед різними фінансовими установами та не виключає можливості помилкового зазначення номера банківської картки при поданні відповідного клопотання про витребування доказів.
За таких обставин суд вважає, що відповідь АТ КБ «ПриватБанк» не спростовує факт перерахування кредитних коштів за спірним договором, оскільки стосується лише конкретного номера платіжної картки, який, як визнає сама сторона відповідача, міг бути зазначений помилково.
Крім того, вказаний лист банку не містить відомостей про відсутність у відповідача будь-яких інших банківських рахунків чи платіжних карток, а також не спростовує відомостей, наведених у довідці ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ».
Отже, оцінюючи усі наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач довів факт укладення кредитного договору, укладення додаткових угод до нього та факт надання відповідачу кредитних коштів.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати позичальнику грошові кошти на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а порядок та розмір їх сплати визначаються договором.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
За змістом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом такого зобов`язання.
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Таким чином, після отримання кредитних коштів у відповідача виник обов`язок повернути кредит та сплатити проценти у порядку і строки, визначені договором.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд встановив, що станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 14160 грн, а заборгованість за процентами за користування кредитом становить 19484,80 грн.
Вказаний розрахунок відповідає умовам кредитного договору та додаткових угод до нього, відповідачем не спростований належними доказами та не містить арифметичних суперечностей, а тому суд визнає його обґрунтованим.
Разом із тим суд не знаходить правових підстав для задоволення вимоги про стягнення 8500 грн процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, зобов`язаний на вимогу кредитора сплатити суму боргу, а також проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.
Водночас пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором.
Оскільки спірні правовідносини виникли та існують під час дії воєнного стану, заявлена до стягнення сума 8500 грн є видом цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, тому підстави для її стягнення відсутні.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення комісії у розмірі 420 грн.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, зобов`язаний безоплатно повідомляти йому інформацію про поточний розмір заборгованості, розмір сплачених платежів та іншу інформацію щодо виконання договору.
Положеннями вказаної статті також передбачено, що умови договору про споживчий кредит, які передбачають оплатність інформації, що повинна надаватися споживачу безоплатно, є нікчемними.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 зроблено висновок, що встановлення кредитодавцем комісій за дії, які не є самостійною послугою для споживача або здійснюються кредитодавцем у власних інтересах, суперечить вимогам законодавства про споживче кредитування та не створює для позичальника обов`язку щодо їх сплати.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заявлена до стягнення комісія у розмірі 420 грн є оплатою конкретної, окремої та фактично наданої відповідачу послуги.
За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення зазначеної комісії.
Отже, враховуючи встановлені обставини справи, оцінені докази, наведені норми матеріального права та правові висновки Верховного Суду, суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14160 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 19484,80 грн, а всього 33644,80 грн, а в частині стягнення 8500 грн процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, та 420 грн комісії слід відмовити.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Зазначена норма процесуального закону встановлює принцип пропорційності розподілу судових витрат залежно від результатів вирішення спору, а тому у випадку часткового задоволення позову судовий збір підлягає стягненню не в повному обсязі, а пропорційно до тієї частини вимог, яку суд визнав обґрунтованою.
Як убачається з матеріалів справи, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 42 564,80 грн, яка складалася із заборгованості за тілом кредиту у сумі 14 160 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 19 484,80 грн, процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України, у сумі 8 500 грн та комісії у сумі 420 грн.
Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14 160 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 19 484,80 грн, а всього на суму 33 644,80 грн.
Таким чином, позов задоволено на суму 33 644,80 грн із заявлених 42 564,80 грн, що становить приблизно 79,05 % від загального розміру заявлених позовних вимог.
Отже, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 79,05 % від фактично сплаченої суми судового збору.
Якщо позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, то пропорційно задоволеним вимогам з відповідача підлягає стягненню:2 422,40 грн ? 79,05 % = 1 914,91 грн.
Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 914 грн 91 коп.
Керуючись ст.12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд

ВИРІШИВ:
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за Договором про відкриття кредитної лінії №1550-9454 від 09 травня 2025 року в загальному розмірі 33 644 (тридцять три тисячі шістсот сорок чотири) гривні 80 копійок, яка складається з 14 160 (чотирнадцять тисяч сто шістдесят) гривень 00 копійок – заборгованість за тілом кредиту; 19 484 (дев`ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні 80 копійок – заборгованість за процентами за користування кредитом. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 1914 (одна тисяча дев`ятсот чотирнадцять) гривень 91 копійка.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Згідно вимог ст. 265 ч. 5 п. 4 ЦПК України:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», код за ЄДРПОУ 38548598, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки 26, офіс 407, м. Київ, 01133.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду виготовлений 17.06.2026.

Суддя: