Справа № 346/5588/25 
Провадження № 22-ц/4808/734/26 
Провадження № 22-ц/4808/927/26 
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В.

Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Луганська В.М., Девляшевського В.А, 
секретар Кузів А.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка Володимира Михайловича на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2026 року та представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок"адвоката Гурського Германа Юрійовича на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2026 року у справі за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Кошельок" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кошельок" звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 31.05.2021 року між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідача "Кошельок" укладено договір № 3581510010-357421 про надання коштів у позику, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. На виконання умов договору позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор - 8200-, для підписання кредитного договору № 3581510010-357421 від 31.05.2021, шляхом направлення Позичальнику на номер телефону НОМЕР_1 електронного повідомлення СМС-повідомлення, що підтверджується візуальною формою послідовності дій Клієнта, щодо укладення електронного договору про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № 3581510010-357421 від 31.05.2021 в інформаційно-телекомункіційній системі Товариства на сайті кредитодавця. ТОВ "КОШЕЛЬОК" взяло на себе зобов`язання надати ОСОБА_1 , кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: - сума кредиту становить 5500,00 грн; - початковий строк кредитування, становить 17 днів; - дисконтна відсоткова ставка, становить - 1 % на добу за початковий строк кредитування (Лояльний період) визначений п.3.6.п.3.7.п.3.7 договору; - Базова процентна ставка, становить 2.2 % на добу за продовжений строк користування кредитом визначений п.3.5., п.3.6., п.3.7., п.3.8., Договору. Вказує, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Відповідач не виконав свої зобов`язання за укладеним договором - не повернув кредит та не сплатив проценти, у зв`язку з чим станом на момент звернення до суду у відповідача, за договором № 3581510010-357421 утворилась заборгованість. Загальна сума боргу, що підлягає стягненню за договором № 3581510010-357421 від 31.05.2021станом на дату подання позову до суду складає 17325,00 грн., яка складається з - заборгованості за сумою кредиту 5500,00 грн; - заборгованості за відсотками за користування позикою 11825,00 грн. Представник позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 3581510010-357421 від 31.05.2021 в розмірі 17325 гривень, а також судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2026 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "КОШЕЛЬОК" заборгованість за кредитним договором № 3581510010-357421 від 31.05.2021 в розмірі 17325 гривень та суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2026 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення за заявою позивача про ухвалення додаткового рішення, про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Атаманюк В. М. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2026 року змінити та частково задовольнити позов, стягнувши заборгованість в розмірі 6435,99 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що згідно умов Кредитного договору Ne3581510010-357421, надані відповідачеві - ОСОБА_1 кредитні кошти становили суму у розмірі 5500,00 грн, кредитні кошти надавалися строком на 17 діб. У Кредитному договорі N3581510010-357421 зазначається про те, що річна процентна ставка за надані кредитні кошти - 365% річних. Згідно із графіком розрахунку, за користування наданими грошовими коштами (кредитом) відповідач повинен сплачувати 1,00% (відсотків) на день. Окрім того, у графіку вказано, що за один день користування кредитним коштами, відповідач повинен сплачувати 55 гривень (що і є 1,00% за день). Тобто проценти необхідно розраховати наступним чином: 5500 грн. (надані кредитні кошти (кредит) х 1,00% (відсотки на день) х 17 (строк кредитного договору) = 935 (всього відсотків). Загалом сума боргу становить: 5500 грн. (основна сума боргу) + 935 грн. (відсотки) =6435 грн. Отже сума боргу за кредитним договором No3581510010- 357421 становить 6435 грн., а не 17325,00 грн. Нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору є незаконним. 
Не погодившись з ухвалою суду, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2026 року скасувати та задовольнити заяву.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повною мірою було проаналізовано усіх обставин справи, належність, допустимість, достовірність та достатність поданих доказів під час судового розгляду справи № 346/5588/25 що призвело до порушенням норм процесуального права. Вказує, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. Судом першої інстанції не враховано, що 10.02.2026 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та адвокатом Гурським Г. Ю. було підписано акт №1 про передачу-прийняття наданої правничої допомоги, в якому міститься детальний опис робіт/послуг наданої правничої допомоги. В акті від 10 лютого 2025 року №1 про передачу-прийняття наданої правничої допомоги в якому міститься детальний опис робіт/послуг наданої правничої допомоги. Вказано, що вартість години роботи адвоката складає 2 000 грн., деталізовано вид правової допомоги та обсяг витраченого часу. Таким чином адвокатом було витрачено загалом 5 годин на надання правової допомоги позивачу в межах справи №346/5588/25 до ухвалення рішення Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області від 16.02.2026 року. Вартість наданої правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи № 346/5588/25 в суді першої інстанції становить 10 000 грн. 

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Сторони не явилися до суду, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 31.05.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Кошельок" було укладено договір № 3581510010-357421 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно, до умов та правил, зазначених у договорі. Вказане також підтверджується паспортом споживчого кредиту, додатком № 1 до Договору (а.с. 8-13)..
Пунктом 1.2. договору визначено тип кредиту споживчий кредит.
Відповідно до п.2.1. договору, кредит надається строком на 17 днів («лояльний період») початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
П.2.2. сторони договору погодили, що встановлений в п.2.1 договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
В п.3.3. договору зазначено, що сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком до договору.
Згідно із п.3.6. договору, сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом, зокрема, за умови зобов`язання щодо повернення основної суми переноситься на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду
Додатком № 1 до договору № 3581510010-357421 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, від 31 травня 2021 року є графік розрахунків, згідно якого встановлено сплату 935 грн нарахованих процентів 16.06.2021 року (а.с. 13)
Згідно запита № 25/08/2025 від 25.08.2025 від ТОВ "КОШЕЛЬОК" , АТ "ТАСКОМБАНКОМ" надає підтвердження, що в рамках договору про організацію взаємодії при переказі коштів фізичним особам Банком було здійснено перекази грошових коштів на рахунки одержувачів до яких емітовані електронні платіжні засоби, а саме на картку отримувача НОМЕР_2 на суму 5500, грн (а.с. 18)
Факт перерахування кредитних коштів на номер картки НОМЕР_2 підтверджується повідомленням про перерахування коштів через платіжну систему ТОВ "ТАС ЛІНК" на суму 5 500 грн(а.с.19).
Згідно з розрахунком заборгованості загальна сума боргу, що підлягає стягненню за договором № 3581510010-357421 від 31.05.2021 складає 17325,00 грн., яка складається з: - заборгованість за сумою кредиту - 5500,00 грн; - заборгованість за відсотками за користування позикою: 11825,00 грн. (а.с. 14-15)

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі виникли правовідносини, відповідач грошові кошти отримав, але в порядку та на умовах договору не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість на загальну суму 17325,00 грн., тому дійшов висновку, що позовні вимоги ТзОВ «КОШЕЛЬОК» є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд задовольнив позов та стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №3581510010-357421 від 31.05.2021 в розмірі 17325 грн. також вирішив питання про судові витрати на судовий збір в розмірі 2422 грн40 копі.
Постановляючи ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази понесення (оплати) наданої правничої допомоги, а тому відмовив у стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн.

Перевіривши справу, колегія суддів приходить до наступного висновку.
За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладення вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги.
Відповідач не оспорює факт отримання кредиту. 
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов`язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.
Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст.599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах,який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов укладеного договору від 31 травня 2021 року № 3581510010-357421позивачем надано відповідачу кредитні кошти в розмірі 5500 грн. Однак відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту в розмірі суму 5500,00 грн та відсотками.
Переглядаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів враховує, що рішення суду першої інстанції в частині обставин укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів він не оскаржує.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Звертаючись до суду із позовом, ТОВ "КОШЕЛЬОК" просило стягнути з відповідача заборгованість у сумі 17325,00 грн., яка складається з : - заборгованість за сумою кредиту - 5500,00 грн; - заборгованість за відсотками за користування позикою: 11825,00 грн за період з 31 травня 2021 року по 14 вересня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який було враховано судом першої інстанції, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 цього Кодексу, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У зазначеній постанові Верховний Суд, розглядаючи питання стягнення штрафних санкцій за договором споживчого кредитування, сформував низку правових висновків. Зокрема, Велика Палата розмежувала поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання».
Надаючи правову оцінку вказаним поняттям у частині нарахування штрафних санкцій за кредитним договором, Верховний Суд зазначив, що строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього. Відрізняються терміни в тому випадку, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Указаний висновок міститься у п. 35 Постанови.
Окрім того, в п. 54 постанови Верховний Суд вказує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тобто, згідно з логікою Верховного Суду, припинення нарахування передбачених договором процентів можливо у двох випадках: закінчення строку кредитування, який визначений договором, та пред`явлення вимоги в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до умов п.2.1. кредитного договору, кредит надається строком на 17 днів («лояльний період»), початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця.
В п.2.2. сторони договору погодили, що встановлений в п.2.1 договору строк Лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.
А згідно із п.3.6. договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною, в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом, зокрема, за умови зобов`язання щодо повернення основної суми переноситься на наступний день після закінчення Лояльного Періоду, але не більше ніж на 90 днів після закінчення Лояльного Періоду.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не проводив жодних погашень заборгованості протягом Лояльного періоду, і свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту не виконав взагалі. 
Отже, заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за межами 17 днів кредитування, що визначено договором, позивач посилався на факт продовження строку користування кредитними коштами.
При цьому факт не повернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 17 днів кредитування, свідчить не про продовження строку договору, як це зазначено в п.3.6 договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань.
Таким чином, застосування п.3.6 договору щодо продовження дії договору строком на 90 днів можливе за виконання п. 2.2 договору шляхом оплати позичальником протягом Лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом. Відомості щодо оплати будь-яких платежів позивачем на надано. 
Очевидно, що позичальник не виконав умов, за яких можливо продовження строку користування кредитом на підстав п.3.6 договору. 
Інших погоджених із відповідачем умов продовження строку кредитування кредитний договір не містить. 
Задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кошельок» про стягнення заборгованості, суд першої інстанції не врахував, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі висновки викладені також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року по справі № 300/438/18.
Відтак, загальний розмір заборгованості за відсотками за користування кредитом в межах строку договору та заявленого позивачем періоду нарахування відсотків має складати 935 грн (5500грн.*1%*17 діб).
Разом з тим, банк заявив про стягнення 11 825 грн простроченої заборгованості за нарахованими процентами, і судом першої інстанцій задоволено позов повністю.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Суд першої інстанції, розглядаючи позов ТОВ «Кошельок»неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду першої інстанції.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом зменшення суми заборгованості, стягнутої з  ОСОБА_1 на користь ТОВ "Кошельок" за кредитним договором № 3581510010-357421 від 31.05.2021 з 17 325 грн до 6 435 грн, з яких: 5 500 грн - заборгованості за тілом кредиту, 935 грн - заборгованості за відсотками за період з 31 .05.2021 року по 17.06.2021 року.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок колегії суддів щодо задоволення апеляційної скарги та часткового задоволення позовної заяви, в результаті чого розмір задоволених позовних вимог з заявленої суми ціни позову 17325 грн змінився до 6435 грн (37% від заявлених вимог), то за розгляд справи в суді першої інстанції необхідно стягнути з відповідача на користь позивача 869,29 грн (2422,40 грн * 37 %) судового збору за подання позовної заяви.
За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено 3 633,60 грн. Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, вказані витрати на загальну суму необхідно стягнути з позивача на користь відповідача

Щодо стягнення витрат на правову допомогу при поданні позову.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 4 зазначеної статті визначено, що розмір таких витрат має бути співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Частиною 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Вказане повністю кореспондується із принципом змагальності, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення.
Окрім того, наведене свідчить про те, що тягар доказування повністю покладається на ту сторону, котра заявила таку вимогу в суді, в той же час співмірність, обґрунтованість витрат на правничу допомогу, а також їх розмір необхідно підтвердити належними та допустимими доказами.
Наведене підтверджується правовою позицією, викладеною у постанові КГС ВС у справі № 922/2604/20 від 20 липня 2021 року. Зокрема, у вказаній справі суд зазначив, відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Аналогічні висновки щодо необхідності доказування суми судових витрат на професійну правничу допомогу, про відшкодування якої заявляє учасник справи, були також викладені у постанові ВП ВС від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові ОП КГС ВС від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Встановлено, що адвокат Гурський Г.Ю. представляє інтереси ТОВ « Кошельок». Для надання професійної правничої допомоги позивачу 12 лютого 2025 року укладено договір про надання правової допомоги (а.с.34)
Згідно з додатком до договору про надання правової допомоги від 15 жовтня 2025 року виконавець зобов`язався надати замовнику наступну правову допомогу: оформлення документів - 1000 грн, збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності - 2000 грн, складання позовної заяви - 4 000 грн, формування додатків - 2 000 грн, відправка позову стороні - 1 000 грн; додаткові(але необов`язкові послуги) підготовка відповідь на відзив - 4 000 грн, підготовка додаткових пояснень - 4 000 грн, участь в судових засідань - 2 000 грн, підготовка апеляційної скарги - 4 000 грн (а.с.35)
Згідно з актом №1 надання послуг від 10 лютого 2026 року та детальним описом робіт до акту (надання послуг) адвокату сплачено гонорар в сумі 10 000 грн, з яких: оформлення документів - 1000 грн- 30 хв , збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності - 2000 грн - 1 год, складання позовної заяви - 4 000 грн- 2 год, формування додатків - 2 000 грн 1 год , відправка позову стороні - 1 000 грн- 30 хв (а.с.108) за подання позовної заяви та заявлено вимогу про стягнення вказаної суми з відповідача.
З матеріалів справи вбачається, що адвокат Гурський Г.Ю. представляв позивача в суді першої інстанції інстанції: поданий позов та додаткові пояснення у справі (відповідь на відзив ) від 23.12.2025 року , під час розгляду справи в судових засідань 05 січня 2026 року та 16 лютого 2026 року участі не приймав.
Постановляючи ухвалу про відмову у стягненні витрат на правову допомогу, судом першої інстанції не враховано документально підтверджений розмір надання правової допомоги (договір надання правової допомоги (а.с.34), детальний опис виконаних доручень клієнта (а.с.35), акту прийому-передачі виконаних робіт(а.с.108)
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на професійну правничу допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 року у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Колегія суддів вважає, що заявлена сума відшкодування судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн щодо написання позовної заяви та відповідь на відзив є не співмірною зі складністю справи, не відповідає критерію розумності його розміру. Крім того, у склад витрат на правову допомогу адвокатом крім складання позовної заяви віднесені витрати на оформлення документів щодо надання правничої допомоги ( додаток до договору, ордер адвоката) вартістю 2000 грн, збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності справи, платіжних реквізитів для сплати судового збору вартістю 2000 грн, формування додатків до позовної заяви вартістю 2000 грн, відправка позову сторонам, формування матеріалів адвокатського досьє по справі вартістю 2000 грн. (а.с.108). 
Відповідно до норм Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушення, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду ( стаття 133 ЦПК України). 
Разом з тим, як вбачається з акту приймання послуг з надання правничої допомоги, адвокатом в оціночну вартість таких послуг внесені процесуальні витрати, необхідні для розгляду справи, які вочевидь не є такими, що потребують професійної правничої допомоги (оформлення договору з клієнтом, ордеру, визначення реквізитів для оплати судового збору, відправка позову стороні й до суду) (а.с.108). 
Проаналізувавши надані докази, обсяг роботи, проведеної адвокатом, керуючись принципами співмірності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважаєза можливе зменшити розмір витрат на праву допомогу з 10 000 грн до 5000 грн.
Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог 1850 грн (5 000 грн*37%) на відшкодування витрат на правничу допомогу 

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка Володимира Михайловича задовольнити. 
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 лютого 2026 рокузмінити в частині стягнення суми заборгованості за відсотками і визначення загальної суми заборгованості. 
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" за кредитним договором № 3581510010-357421 від 31.05.2021 в розмірі 6 435 (шість тисяч чотириста тридцять п`ять) грн з яких: 5 500( п`ять тисяч пятсот) грн - заборгованості за тілом кредиту, 935 ( дев`ятсот тридцять п`ять ) грн - заборгованості за відсотками за перірод з 31 .05.2021 року по 17.06.2021 року.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" судовий збір у розмірі 896 (вісімсот дев`яносто шість) грн. 29 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) 3 633 (три тисячі шітсот тридцять три) грн 60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок"адвоката Гурського Германа Юрійовича задовольнити частково.
Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2026 року скасувати, заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Кошельок" 1850 (одну тисячу вісімсот п`ятдесят) грн витрат на правову допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст складено 06 травня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.М.Луганська
В.А.Девляшевський