479/257/25
2/479/32/26
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

21 квітня 2026 року с-ще Криве Озеро 
Кривоозерський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючого – судді Репушевської О.В.,
при секретарі судового засідання Добровольської І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел.Криве Озеро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача адвокат – Дулдієр О.А.,
відповідач ОСОБА_2 

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 лютого 2022 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борги грошові кошти в розмірі 6 426,00 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути зазначену суму у строк до 31 грудня 2022 року, що підтверджується власноручно написаною ним розпискою від 13 лютого 2022 року. Також умовами договору передбачено, що у разі невиконання боргового зобов`язання відповідач зобов`язується сплачувати відсотки в розмірі 5% щомісячно від суми боргу.
В порушення умов договору та вимог законодавства, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, суму позики у визначений строк не повернув, а надіслані на його адресу вимоги про повернення коштів залишив без реагування. У зв`язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 608 204.92 грн. (борг з індексом інфляції, нараховані відсотки ), а також понесені судові витрати.
Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили позов задовольнити.
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Не заперечуючи факт підписання розписки від 13 лютого 2022 року на суму 6 426,00 доларів США та наявність заборгованості перед позивачем, відповідач зазначив, що сума боргу була сформована з урахуванням раніше отриманих від ОСОБА_1 ним коштів у розмірі 2 500,00 доларів США та нарахованих на них відсотків. Погашення заборгованості на час розгляду справи не здійснював через скрутне фінансове становище.
Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Судом встановлено, що згідно з розпискою від 13 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_2 отримав у борг від позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 178 642,00 грн, що на дату складання документа було еквівалентно 6 426,00 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в повному обсязі до 31 грудня 2022 року. Умови розписки передбачають, що у разі прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_2 сплачує додатково 5% від суми заборгованості щомісяця, а також відшкодовує витрати на правову допомогу у разі судового спору. Доказів добровільного виконання зобов`язання та повернення коштів відповідач суду не надав.
Оригінал розписки знаходиться у позивача.
Відповідно до положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).
Положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України визначено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів у борг із зобов`язанням їх повернення та дату отримання грошей.
Відповідно до положень ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Положеннями ч.1 ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу №373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті, яка була отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.
Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті та порядку визначення у рішенні еквівалента суми боргу в національній валюті містяться також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц.
Судом встановлено факт отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 в борг грошових коштів в іноземній валюті в розмірі 6 426,00 доларів США. На підтвердження вказаного факту позивачем надано оригінал розписки. Даний правочин не є оспорюваним, є чинним та відповідає загальним вимогам цивільного законодавства.
На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що відповідач порушив свої зобов`язання за договором позики щодо своєчасного та в повному обсязі повернення коштів, що є підставою для примусового стягнення суми основного боргу.
З огляду на викладене, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 6 426,00 доларів США є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами, а тому підлягають задоволенню.
Положення ст.625 Цивільного кодексу України встановлюють відповідальність за порушення грошового зобов`язання. У частині другій цієї статті зазначено, що боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.
Коли борг визначено в іноземній валюті, кредитор уже є захищеним від інфляційних процесів усередині України. Якщо курс долара зростає, кредитор при стягненні отримує суму в гривневому еквіваленті, яка вже враховує знецінення національної валюти.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №296/10217/15-ц зазначено, що норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо нарахування інфляційних втрат застосовуються лише до грошових зобов`язань, визначених у національній валюті України — гривні. Індекс інфляції — це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, і він не може застосовуватися до зобов`язань в іноземній валюті. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року (справа №753/10531/15) та від 27 січня 2021 року (справа №755/20427/18).
Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення інфляційних втрат не підлягає задоволенню, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України — гривня. Зважаючи на те, що сума основного боргу визначена в іноземній валюті (доларах США) та підлягає стягненню у цій же валюті, норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо врахування індексу інфляції до цього зобов`язання не застосовуються, бо іноземна валюта не є об`єктом індексації.
Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за прострочення виконання боргового зобов`язання, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Судом встановлено, що згідно з умовами розписки від 13 лютого 2022 року, у разі прострочення сплати основного боргу відповідач ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання сплачувати позивачеві ОСОБА_1 проценти у розмірі 5 % від суми боргу щомісячно (що в річному еквіваленті становить 60% річних).
Оскільки відповідач у встановлений договором строк (до 31 грудня 2022 року) суму позики у розмірі 6 426,00 доларів США не повернув, у позивача виникло законне право на нарахування передбачених договором процентів за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Період прострочення визначено позивачем з 01 січня 2023 року по 21 лютого 2025 року, що становить 25 повних місяців та 21 день.
Здійснивши перевірку наданого позивачем математичного розрахунку, суд зазначає, що за вказаний період (25 місяців та 21 день) арифметична сума нарахованих процентів, виходячи з початкових умов розписки (5% щомісячно від суми 6 426,00 доларів США), складає 8 273,48 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день подання позову становить 343 349,42 гривень. Водночас у позовній заяві позивач просив стягнути відсотки у розмірі 337 891,62 гривень.
Разом з тим, суд наголошує, що згідно з ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Загальні засади цивільного законодавства, закріплені у ст.3ЦК України, також передбачають обов`язковість дотримання принципів справедливості, добросовісності та співмірності.
Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 зазначила, що право суду на зменшення розміру санкцій чи відсотків є проявом диспозитивності та суддівського розсуду, спрямованого на недопущення явного збагачення однієї сторони за рахунок іншої та захисту боржника від катастрофічних фінансових наслідків. Цивільні відносини повинні характеризуватися розумним балансом інтересів сторін.
Враховуючи, що відсотки є платою за користування коштами, їхній розмір не може бути явно неспівмірним із наслідками порушення зобов`язання. Стягнення відсотків, які значно перевищують тіло боргу, суперечить принципу розумності.
Оцінивши тривалість прострочення, відсутність доведених збитків у позивача, які не були б компенсовані зростанням курсу іноземної валюти, а також надмірно високий відсоток (60% річних), встановлений у розписці, суд вважає за можливе реалізувати принцип співмірності та справедливості й обмежити розмір відсотків сумою, що становить 50% від основного боргу, тобто 3 213,00 доларів США.
За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами підлягають частковому задоволенню в розмірі 3 213,00 доларів США.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 6 082,00 грн, що підтверджується квитанцією №12 від 21 лютого 2025 року. Загальна ціна позову, заявлена позивачем у позовній заяві, становила 608 204,92 гривень, що приймається судом за 100%.
За результатами розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: стягненню підлягає сума основного боргу в розмірі 6 426,00 доларів США та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 3 213,00 доларів США, що разом становить 9 639,00 доларів США.
З урахуванням курсу валют, застосованого при визначенні пропорції, гривневий еквівалент задоволених судом вимог складає 398 000 гривень. Таким чином, частка задоволених судом вимог від загальної початкової ціни позову становить 65,43% ((398 000 грн ? 608 204,92 грн )? 100%).
З огляду на викладені обставини, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, становить 3 980 грн.(6 082,00 грн ? 65,43% ? 100). Решта сплаченого судового збору в сумі 2 102 грн. покладається на позивача.
Керуючись ст.ст.141, 258–265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, –

у х в а л и в :

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2  про стягнення коштів за договором позики – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 суму основного боргу за договором позики від 13 лютого 2022 року в розмірі 6 426 (шість тисяч чотириста двадцять шість) доларів США.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 відсотки за користування грошовими коштами за період з 01 січня 2023 року по 21 лютого 2025 року в розмірі 3 213 (три тисячі двісті тринадцять) доларів США.
Визначити, що стягнення суми заборгованості в іноземній валюті може бути здійснено у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день фактичного здійснення платежу.
У задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3 980 грн. (три тисячі дев`ятсот вісімдесят гривень ).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2026 року. 

Суддя :