Справа № 216/176/26
2/212/2925/26 
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2026 року м. Кривий Ріг 
Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі: Головуючого судді - Власенко М.Д., за участю секретаря судового засідання – Машошиної Ю.О., представника позивача – адвоката Сілкіної М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Кривого Рогу в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого під час шлюбу,-
В С Т А Н О В И В:
В січні 2026 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача витрати по справі.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 2010 року вона перебуває у шлюбних відносинах з відповідачем, від якого вони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час є необхідність вирішити питання щодо поділу майна набутого під час шлюбу. Вони з відповідачем постійно мешкали у її батьків за адресою: АДРЕСА_2 , але були зареєстровані за адресами своїх батьків. 17 квітня 2019 року вони разом придбали квартиру АДРЕСА_3 . Право власності було оформлено на відповідача. Під час оформлення правочину з купівлі-продажу квартири, позивач, як дружина надала згоду на придбання квартири, про що зазначено у договорі. Після придбання квартири вони разом з дитиною почали мешкати у цій квартири. Також, у квартирі були здійснені ремонтні роботи, придбано меблі та усі необхідне для облаштування квартири. У лютому 2025 року за ради безпеки дитини та вимогою чоловіка позивач з донькою виїхала за кордон, де мешкають на теперішній час. Після виїзду позивача, відповідач майже одразу почав жити у квартирі з іншою жінкою, тому позивач не має довіри до останнього і є бажання розділити майно, набутого під час шлюбу.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2026 року вказану цивільну справу передано за підсудністю на розгляд до Покровського районного суду міста Кривого Рогу.
Ухвалою суду від 23 лютого 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повному обсязі, просила задовольнити.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи або розгляду справи без його участі на адресу суду не надходило. Відзиву надано не було.
Суд, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) уклали шлюб 07 травня 2010 року, про що 07 травня 2010 року Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 153, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, що видане 07 травня 2010 року (а.с.7).
Сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, що видане 11 лютого 2021 року (а.с.8).
Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 квітня 2019 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т.В. за № 2-655, ОСОБА_6 передає майно у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 сплачує за нього обговорену грошову суму та приймає нерухоме майно (а.с.12-13).
Ціла квартира, яка відчужується за даним договором розташована за адресою: АДРЕСА_1 та згідно правовстановлюючого документу та технічної документації має наступні характеристики: двокімнатна квартира житловою площею 24,6 кв.м., загальною площею 40,5 кв.м. на першому поверсі чотириповерхового житлового будинку.
У вказаному договорі також зазначено, що дружина ОСОБА_2 – ОСОБА_1 надала заяву (згоду), справжність підпису на якій засвідчено у Третій криворізькій державній нотаріальній конторі 17 квітня 2019 року за № 2-654, на набуття квартири, яка у подальшому буде спільною сумісною власністю.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 163959763 від 17 квітня 2019 року, ОСОБА_2 є одноосібним власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 17 квітня 2019 року державним нотаріусом Третьої криворізької державної нотаріальної контори Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Риковою Тетяною Валентинівною за № 2-655 (а.с.11).
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ч.1 ст.61СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
За ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.  Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.  Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. 
Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.
Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.
Згідно із ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.  У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.  Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, суд за встановленими обставинами справи дійшов висновку, що спірне майно придбане під час шлюбу та належить на праві спільної власності подружжю, частки у спірному майні кожного зі сторін є рівними, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Таким чином, на підставі вищевикладеного та відповідно до документів, які міститься в матеріалах справи, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 12, 57, 76, 141, 247, 259 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.60, 61, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, суд,-
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна набутого під час шлюбу - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з до ОСОБА_2  на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач: ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 
Повний текст рішення, складено та підписано 04 травня 2026 року.

Суддя:      М.Д. Власенко