ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 128/894/20
провадження № 61-12526св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Шемети Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У квітні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 01 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) та ОСОБА_1 укладений кредитно-заставний договір № VIW3A80000138780, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 7 372,00 дол. США, строком повернення до 30 серпня 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому кредитним договором. 
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 17 лютого 2020 року у відповідача утворилася заборгованість в сумі 
75 084,31 дол. США, з яких:: 7 010,96 дол. США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 3 374,87 дол. США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом; 2 492,84 дол. США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 62 205,64 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Посилаючись на наведене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 01 вересня 2008 року в сумі 
12 878,67 дол. США, з яких: 7 010,96 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 3 374,87 дол. США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом; 2 492,84 дол. США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом, а також понесені ними судові витрати.
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 01 вересня 2008 року № VIW3A80000138780 в сумі 12 878,67 дол США, що в еквіваленті складає 3 147 754,69 грн, з яких: 
7 010,96 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 
3 374,87 дол. США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом; 2 492,84 дол. США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір в розмірі 4 721,32 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи АТ КБ «ПриватБанк» про наявність у ОСОБА_1 невиконаного зобов`язання за кредитним договором є обґрунтованими. Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума кредитної заборгованості в загальному розмірі 12 878,67 дол США.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, у березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення у якій, зокрема, посилався на те, що йому не було відомо про звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з цим позовом, оскільки будь-яких процесуальних документів від суду він не отримував. 
У позовній заяві АТ КБ «ПриватБанк» зазначило адресу місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 , водночас банку достовірно було відомо, що під час розгляду справи № 203/6166/12 суд встановив, що заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2004 року у справі 2-843/2004 року ОСОБА_1 було визнано таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком. 
Ухвалою Вінницького районного суду від 16 червня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року залишено без задоволення. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що повідомлення ОСОБА_1 про розгляд справи та його виклик в судове засідання суд здійснив відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а отже, він вважався належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи і не був позбавлений можливості дізнатися про рух справи, зміст судових рішень, дати судових засідань, зокрема, через сайт судової влади України, та надати відзив на позовну заяву, однак наданими йому процесуальними правами не скористався.
Постановою Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має заборгованость за кредитним договором від 01 вересня 2008 року, яка була встановлена у рішенні Апеляційного суду Вінницької області від 27 травня 2013 року у справі № 203/6166/2012. Водночас вимоги банку задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позовної давності. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У жовтні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 31 серпня 2020 року.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 283/289/18-ц, від 12 березня 2020 року у справі № 522/5315/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, 
від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував позовну давність, оскільки у встановлений ЦПК України строк відповідач, який був належно повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, із вказаною заявою до суду не звертався. 
Апеляційний суд порушив вимоги частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України, застосувавши позовну давність за заявою ОСОБА_1 , зробленою після ухвалення Вінницьким районним судом Вінницької області заочного рішення 
від 31 серпня 2020 року. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 06листопада 2026 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на постанову Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Вінницького районного суду Вінницької області матеріали цивільної справи № 128/894/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У листопаді 2025 року матеріали справи № 128/894/20 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що 01 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитно-заставний договір № VIW3A80000138780, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 7 372,00 дол. США, строком повернення до 30 серпня 2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому кредитним договором.
На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитно-заставним договором відповідач надав в заставу банку належний йому на праві власності транспортний засіб ВАЗ, модель 21103, рік випуску - 2004, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .
Заочним рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 лютого 2013 року у справі № 203/6166/12 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 100 125,92 грн за кредитно-заставним договором від 01 вересня 2008 року № VIW3А80000138780 звернено стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель 21103, рік випуску - 2004, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належав на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27 травня 2013 року у справі № 203/6166/2012 заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 06 лютого 2013 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк».
Вилучено у ОСОБА_1 та передано ПАТ КБ «Приватбанк» предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель 21103, рік випуску - 2004, тип ТЗ: легковий седан-В, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 30 серпня 2008 року належав ОСОБА_1 .
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитно-заставним договором від 01 вересня 2008 року № VIW3A80000138780 у загальному розмірі сумі 157 482,56 грн, звернено стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель 21103, рік випуску: 2004, тип: легковий седан-В, № шасі (кузова, рами): НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , що згідно зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 30 серпня 2008 року належав ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, зі зняттям автомобіля з обліку в органах Державтоінспекції України, з наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу автомобіля.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Таким чином, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави у листопаді 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в односторонньому порядку змінило строк виконання кредитно-заставного договору.
У квітні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому банк зазначив новий розрахунок заборгованості, та попросив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 01 вересня 2008 року у загальному розмірі 12 878,67 дол. США.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилася заборгованість у загальному розмірі 75 084,31 дол. США, однак стягнути з відповідача просив заборгованість у розмірі 12 878,67 дол. США, з яких: 7 010,96 доларів США - заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 
3 374,87 дол. США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом; 2 492,84 дол. США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив суд застосувати позовну давність, зокрема посилаючись на те, що він не брав участі у розгляді справи судом першої інстанції, а отже був позбавлений можливості звернутися із відповідною заявою до місцевого суду. 

Згідно з умовами, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитно-заставного договору від 01 вересня 2008 року № VIW3A80000138780 строк дії договору встановлено до 03 серпня 2013 року, а тому звернувшись до суду з позовом у квітні 2020 року банк пропустив позовну давність. 

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, 
від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Зважаючи на те, що з позовом про звернення стягнення на предмет застави у рахунок дострокового погашення всієї суми кредитної заборгованості банк звернувся у 2012 році, тобто змінив строк виконання основного зобов`язання, що є підставою для початку відліку позовної давності для пред`явлення вимоги про стягнення кредитної заборгованості, а з цим позовом банк звернувся до суду лише у листопаді 2020 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позовної давності.

У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно застосував позовну давність, оскільки у встановлений ЦПК України строк відповідач, який був належно повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції, із вказаною заявою до суду не звертався.

Перевіривши доводи позивача Верховний Суд виходить з того, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо таку заяву він не подавав у суді першої інстанції. 

Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц).

Із матеріалів справи відомо, що, звертаючись до суду з позовом АТ КБ «ПриватБанк» зазначило адресу місця проживання відповідача: 
АДРЕСА_1 . 

Згідно з відповіддю Відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України у Вінницькій області від 23 квітня 2020 року ОСОБА_1 за вказаною адресою не значиться. 

Копію ухвали про відкриття провадження від 07 травня 2020 року та копію позовної заяви з додатками суд першої інстанції надіслав ОСОБА_1 на адресу: адресу: АДРЕСА_1 , однак поштові відправлення повернулося до суду із відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». 

Відповідно до частини шостої статті 128 судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не є доказом належного інформування позичальника про час і місце розгляду справи (близький за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Зазначене відповідає вимогам частини другої статті 211 ЦПК України, а також завданням цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
З метою забезпечення справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) норми цивільного процесуального права повинні чітко застосовуватися з його диспозицією.
Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України (у редакції, чинній на час на час розгляду справи судом першої інстанції) відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

Застосуванню зазначеної норми процесуального права, а саме повідомлення на веб-сайті судової влади України, повинно передувати з`ясування місця проживання (перебування) відповідача.

Відповідно до частини десятої статті 130 ЦПК України якщо місцеперебування відповідача невідоме, суд розглядає справу після надходження до суду відомостей щодо його виклику до суду в порядку, визначеному цим Кодексом.

Отримавши відомості з Відділу адресно-довідкової роботи Управління ДМС України у Вінницькій області від 23 квітня 2020 року, суд першої інстанції здійснив виклик відповідача у судове засідання на 29 липня 2020 року на 14 год 00 хв на та на 31 серпня 2020 року на 09 год 00 хв шляхом опублікування відповідних оголошень на офіційному веб-сайті судової влади України.

Інших процесуальних дій щодо встановлення з`ясування місця проживання (перебування) відповідача суд не вчинив.

Водночас, звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що йому не було відомо про звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, зважаючи на те, що у позовній банк зазначив адресу місця його проживання відповідача: АДРЕСА_1 , достовірно знаючи, що заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 жовтня 2004 року у справі № 2-843/2004 року відповідача було визнано таким, що втратив право користування зазначеним житловим будинком. 

Зазначене у сукупності дає підстави для висновку про те, що суд першої інстанції формально виконав вимоги процесуального закону щодо інформування відповідача про час і місце розгляду справи, однак зважаючи на конкретні обставини цієї справи, зазначене не свідчить про реальну обізнаність відповідача про пред`явлення до нього позову та, відповідно, можливість зробити заяву про застосування позовної давності у суді першої інстанції.

Таким чином, урахувавши наявність інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли відповідача можливості зробити в суді першої інстанції заяву про застосування позовної давності, апеляційний суд, взявши до уваги, що таку заяву ОСОБА_1 зробив у заяві про перегляд заочного рішення, а також в апеляційній скарзі, обґрунтовано розглянув її, дотримавшись принципу справедливості та процесуальної рівності сторін. 

За встановлених у цій справі обставин, оскаржуване судове рішення не суперечить висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 

Інші доводи касаційної скарги висновків судів апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення. 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник