Справа № 149/463/26
Провадження № 22-ц/801/1520/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гончарук-Аліфанова О. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року	Справа № 149/463/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Гончарук-Аліфанової О. Ю. від 23 квітня 2026 року (дата складення повного тексту рішення у справі відсутня),

встановив:

У лютому 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» (далі ТОВ «ФК «ЕЙС») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з  ОСОБА_1  на його користь 76 581 грн 60 к. заборгованості за договором кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року, а також 2 662 грн 40 к. у відшкодування судового збору за подання позовної заяви та 7 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 14 травня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», первісний кредитор) та ОСОБА_1  укладено договір кредитної лінії № 553724349 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до якого  ОСОБА_1  надано кредит у загальній сумі 22 000 грн 00 к.
28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі ТОВ «Таліон Плюс») укладено договір факторингу № 28/1118-01 щодо відступлення прав майбутньої грошової вимоги, відповідно до умов якого до ТОВ «Таліон Плюс» 20 липня 2021 року перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року.
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» (далі ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») укладено договір факторингу № 05/0820-01, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 30 травня 2023 року перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року.
11 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 11/07/25-Е.
Відповідно до реєстру боржників від 14 липня 2025 року до договору факторингу № 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 на загальну суму 76 581 грн 60 к., з яких: 22 000 грн 00 к. – заборгованість за тілом кредиту, 54 581 грн 60 к. – заборгованість за процентами за користування кредитом.
ОСОБА_1 не виконала умови взятого на себе зобов`язання, не погасила кредит та не сплатила проценти за користування кредитом.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2026 року позов задоволено. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» 76 581 грн 60 к. заборгованості за договором кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року; 2 662 грн 40 к. у відшкодування сплаченого судового збору та 7 000 грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли кредитні відносини, позичальниця отримала кредитні кошти, свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість за тілом кредиту та процентами. Суд першої інстанції визнав правомірним ланцюг передачі права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «ФК «ЕЙС» через низку договорів факторингу (укладених із ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс») та додаткових угод, які продовжували термін їх дії. Доводи відповідачки про ненадання належних доказів укладення кредитного договору та видачі коштів були відхилені, тому що факт підписання електронного договору одноразовим ідентифікатором та перерахування траншів на картковий рахунок підтверджено платіжними дорученнями та виписками банку.
Щодо судових витрат, то суд першої інстанції стягнув з відповідача 2 422 грн 40 к. у відшкодування сплаченого судового збору, а також у повному обсязі задовольнив витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн 00 к., оскільки відповідачкою не було надано клопотання про їх зменшення.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не перевірив належним чином ланцюг відступлення права вимоги від первісного кредитора до ТОВ «ФК «ЕЙС», не дослідив реєстри відступлених вимог та докази здійснення оплати за договором факторингу № 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року, а також не перевірив спеціальну правосуб`єктність позивача та повноваження підписанта ТОВ «ФК «ЕЙС». Окрім цього вона не була письмово повідомлена про заміну кредитора за її адресою. 
Також вказувала на незаконність нарахування процентів поза межами тридцятиденного строку кредитування, визначеного пунктом 1.7 кредитного договору (після 13 червня 2021 року). Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, зазначала, що після спливу строку кредитування право нараховувати договірні проценти припинилося, а правовідносини мали регулюватися виключно статтею 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). При цьому відповідно до пункту 4.3 договору, сторони самі визначили нарахування після строку дії договору як проценти в розумінні частини другої статті 625 ЦК України, тому стягнення їх за договірною щоденною ставкою замість 3 % річних є безпідставним збагаченням позивача. 
Розрахунок заборгованості є недостовірним через арифметичні помилки, порушення черговості зарахування платежів (внесені кошти безпідставно зараховувалися лише на проценти) та безпідставне нарахування процентів за щоденною ставкою 2,30 % замість базової 1,70 %, що призвело до необґрунтованого стягнення надмірної суми процентів у розмірі 54 581 грн 60 к., яка у 2,5 раза перевищує тіло кредиту (22 000 грн 00 к.) та є очевидно несправедливою і непропорційною в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Крім того вказувала, що оскаржує судове рішення виключно в частині стягнення процентів у розмірі 54 581 грн 60 к., а в частині стягнення тіла кредиту рішення суду не оскаржується.
ТОВ «ФК «ЕЙС» подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи, правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 14 травня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1  укладено договір кредитної лінії № 553724349 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, відповідно до умов якого кредитор надав  ОСОБА_1  кредит в сумі 15 000 грн 00 к. (в подальшому кредитний ліміт було збільшено до 22 000 грн 00 к.) на умовах строковості, зворотності, платності, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. 
Зі змісту заявки на отримання грошових коштів в кредит від 14 травня 2021 року встановлено, що  ОСОБА_1  при її оформленні зазначила свої персональні дані, зокрема ідентифікаційний номер платника податків, паспортні дані, зареєстроване місце проживання, номер телефону, електронну адресу, номер особистого електронного платіжного засобу: 4441-11ХХ-ХХХХ-5114.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало свій обов`язок та перерахувало  ОСОБА_1  шляхом ініціювання через банк провайдер грошові кошти у загальній сумі 22 000 грн 00 к. на банківську картку №  НОМЕР_1 , вказану у заявці при укладенні кредитного договору, що підтверджується платіжними дорученнями від 14 травня 2021 року, 23 травня 2021 року, 31 травня 2021 року та 04 червня 2021 року, листом Акціонерного товариства «Універсал Банк» та виписками руху коштів по банківській карті №  НОМЕР_1 .
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01.
28 листопада 2019 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду № 19 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому всі інші умови договору залишилися без змін.
31 грудня 2020 року між товариствами укладено додаткову угоду № 26, відповідно до якої договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, строк дії договору продовжено до 31 грудня 2021 року.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено додаткову угоду від 31 грудня 2021 року № 27, продовжено строк дії договору до 31 грудня 2022 року.
Додатковою угодою № 31 від 31 грудня 2022 року, укладеною між товариствами, продовжено строк дії договору до 31 грудня 2023 року, а додатковою угодою від 31 грудня 2023 року № 32 продовжено строк дії договору до 31 грудня 2024 року.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги від 20 липня 2021 року № 143 до договору факторингу, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01, до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року.
05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01.
Згідно із витягом з реєстру прав вимоги від 30 травня 2023 року № 9 до договору факторингу від 05 серпня 2020 року № 05/0820-01 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до  ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року.
11 липня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 11/07/25-Е.
Відповідно до реєстру боржників від 14 липня 2025 року до договору факторингу № 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право грошової вимоги до  ОСОБА_1 на загальну суму 76 581 грн 60 к.
Згідно з випискою з особового рахунка за договором кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року заборгованість  ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «ЕЙС» за цим договором складає 76 581 грн 60 к., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 22 000 грн 00 к.; заборгованості за процентами за користування кредитом – 54 581 грн 60 к.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.
За змістом статей 626, 628 та 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов. 
Відповідно до статей 207, 639 ЦК України та статей 3, 11 Закону України «Про електронну комерцію» правочин, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем і підписаний електронним підписом, за своїми правовими наслідками прирівнюється до письмового. Моментом підписання такого договору, згідно зі статтею 12 вказаного Закону, є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. 
Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.  
Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом частини другої статті 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку, визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Суд першої інстанції правильно встановив, що 14 травня 2021 року між ТОВ «ФК «ЕЙС» та  ОСОБА_1  було укладено електронний договір кредитної лінії № 553724349 від 14 травня 2021 року на суму кредитного ліміту 22 000 грн 00 к.
Укладаючи договір кредитної лінії між сторонами було узгоджено наступні умови:
Відповідно до пункту 1.1. договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 22 000 грн 00 к. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Пунктом 1.3. договору установлено, що кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 15 000 грн 00 к. одразу після укладення договору.
Позичальник у будь-який час, протягом дисконтного періоду дії договору, може збільшити суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. Загальна сума за цим договором складається з сум кредиту (траншів), отриманих протягом усього строку дії договору (пункти 1.4., 1.5. договору).
Згідно з пунктом 1.7. договору кредитна лінія надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником.
З пункту 1.8.договору видно, що сторони погодили, що встановлений в пункті 1.7. договору строк дисконтного періоду та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником, шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду, на умовах описаних в цьому пункті, не обмежена.
Відповідно до пункту 1.9. договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом, які нараховуються в наступному порядку:
- виключно на період строку визначеному в пункті 1.7 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 43,80 % річних, що становить 0,12 % від суми кредиту за кожний день користування ним (підпункт 1.9.1. договору);
- за умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах пункту 1.8. договору, з наступного дня після закінчення вказаного в пункті 1.7. договору строку, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється за індивідуальною процентною ставкою в розмірі 443,55 % річних, що становить 1,22 % в день від суми кредиту за кожний день користування кредитом (підпункт 1.9.2. договору);
- у випадку користування кредитом з боку позичальника після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів в порядку, передбаченому пунктом 1.8. договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовується з дати надання кредиту і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 % річних, що становить 1,70 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним, відповідно до чого позичальник зобов?язується сплатити кредитодавцю різницю між нарахованими процентами за базовою процентною ставкою та фактично сплаченими процентами за дисконтною та індивідуальною процентними ставками за весь строк користування кредитом протягом дисконтного періоду. 3 огляду на вищезазначене та у порядку статті 212 ЦК України сторони домовились, що відкладальною обставиною за даним договором, щодо виникнення у позичальника зобов?язань по сплаті процентів за базовою процентною ставкою від дати отримання кредиту по дату закінчення дисконтного періоду є факт продовження користування кредитом понад строк дисконтного періоду, з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду на умовах пункту 1.8. цього договору.
Базова процентна ставка за користування кредитом не застосовується протягом строку дисконтного періоду, виключно за умови якщо розмір базової процентної ставки більший, ніж 1,70 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В усіх інших випадках нарахування процентів за базовою процентною ставкою здійснюється відповідно до умов цього пункту договору (підпункт 1.9.3. договору).
Пунктом 1.10 договору установлено, що позичальник зобов?язаний не пізніше останнього дня дисконтного періоду (в термін платежу), з врахуванням всіх продовжень строку дисконтного періоду, на умовах пункту 1.8. цього договору, оплатити всі фактично нараховані на термін платежу проценти за користування кредитом протягом дисконтного періоду.
Відповідно до пункту 1.12. договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення дисконтного періоду є відкладальною обставиною, в розумінні статті 212 ЦК України, яка має наслідком продовження строку дії кредитної лінії (продовження загального строку дії договору) на таких умовах:
- підпункт 1.12.1: зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду; 
- підпункт 1.12.2: з наступного дня після закінчення дисконтного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 839,50 % річних, що становить 2,30 процентів в день від суми кредиту за кожний день користування ним. 
Згідно з пунктом 4.1. невід`ємною частиною цього договору є Правила та Паспорт споживчогого кредиту, що надано позичальнику до укладення договору. Уклавши цей договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщений на сайті товариства: www.moneyveo.ua.
Відповідно до пункту 4.3. договору сторони погоджуються, що проценти, нараховані після закінчення строку дії цього договору чи його дострокового розірвання, є процентами за користування грошовими коштами в розумінні частини другої статті 625 ЦК України.
Отже істотні умови договору кредитної лінії № 553724349, укладеного між  ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» містяться безпосередньо у цьому договорі, підписаному  ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором.
Таким чином нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.
Доводи апеляційної скарги про відсутність у кредитора права нараховувати проценти після спливу тридцятиденного строку кредитування апеляційний суд відхиляє з огляду на таке. 
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за правомірне користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому суд зазначив, що в разі порушення зобов`язання кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у розмірі, визначеному законом або договором.
Тобто протягом погодженого строку користування кредитом (у цьому випадку протягом тридцяти днів) кредитор має право нараховувати проценти, які є платою за користування коштами, що передбачено частиною першою статті 1048 ЦК України. Водночас поза межами такого строку кредитор має право застосувати заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання, передбачені статтею 625 ЦК України, у розмірі, визначеному законом або договором.
Сторони при укладенні кредитного договору в пунктах 1.12.2 та 4.3 чітко встановили такий погоджений розмір відповідальності за порушення строку повернення коштів – 2,30 % від суми боргу за кожен день прострочення (839,50% річних). 
Відповідно до наявних у матеріалах справи розрахунків нарахування в сумі 506 грн 00 к. щоденно розпочалося автоматично з наступного дня після закінчення дисконтного періоду згідно з пунктом 1.12.2 договору. Зазначена сума є математично точним результатом обчислення погодженого сторонами розміру відповідальності від залишку основного боргу: 22 000 грн 00 к. х 2,30% = 506 грн 00 к. 
Таким чином нарахування процентів після закінчення тридцятиденного строку кредитування здійснювалося не як плата за кредит, а як визначена договором відповідальність за порушення грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.
Посилання  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про безпідставне зарахування внесених коштів лише на погашення процентів повністю спростовуються пунктом 3.10 договору та приписами статті 534 ЦК України, якими чітко врегульовано черговість погашення вимог кредитора у разі недостатності суми проведеного платежу, де в першу та третю чергу погашаються саме прострочені та нараховані проценти.
Оскільки порядок розподілу коштів повністю відповідав пункту 3.10 договору та статті 534 ЦК України дії кредитора щодо зарахування платежів є законними.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором, укладений між первісним кредитором і  ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом заборгованості за тілом кредиту та процентами.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.
Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо доведеності факту укладення кредитного договору, перерахування позивачем кредитних коштів та отримання їх відповідачкою.
Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
Проте  ОСОБА_1 заперечуючи правильність нарахування заборгованості за кредитним договором не навела власного розрахунку та не спростувала розрахунок, складений позивачем.
Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність переходу права вимоги до ТОВ «ФК «ЕЙС» за договором факторингу, відсутність реєстрів боржників та доказів здійснення оплати за цим договором, а також спеціальної правосуб`єктності та повноважень підписанта ТОВ «ФК «ЕЙС» апеляційний суд виходить із такого.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
На підтвердження правомірності набуття права вимоги до ОСОБА_1 ТОВ «ФК «ЕЙС» надано суду безперервний ланцюг договорів факторингу та витягів з відповідних реєстрів боржників, укладених між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС».
Посилання ОСОБА_1 на відсутність доказів оплати за договорами факторингу, зокрема за договором № 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року є безпідставними, оскільки факт здійснення оплати за відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ЕЙС» підтверджується платіжною інструкцією № 360 від 24 вересня 2025 року, згідно з якою грошові кошти були перераховані на рахунок ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» як оплата за відступлення права вимоги згідно з договором факторингу № 11/07/25-Е від 11 липня 2025 року.
Апеляційний суд звертає також увагу, що згідно зі статтею 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, – на момент його виконання.
Жодних заперечень щодо зобов`язання зі сплати боргу попереднім кредиторам, як і доказів про сплату їм цього боргу, чи принаймні вжиття заходів для такої сплати  ОСОБА_1 не навела, відповідно решта правовідносин, які виникли з договорів відступлення права вимоги (факторингу), зокрема й їх оплата, стосуються лише їх сторін (ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», ТОВ «Таліон Плюс», ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС») і не впливають на обсяг прав і обов`язків відповідачки.
Щодо спеціальної правосуб`єктності ТОВ «ФК «ЕЙС» та повноважень підписанта, то матеріали справи містять витяги та виписки з державних реєстрів, які підтверджують правовий статус ТОВ «ФК «ЕЙС» як фінансової установи, що має право надання послуг факторингу. Повноваження особи, яка підписала договір факторингу та позовну заяву від імені товариства, належним чином підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що спростовує доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 .
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 квітня 2026 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        Т. Б. Сало 

Т. М. Шемета