Справа № 149/425/25
Провадження №2/149/51/26 
Номер рядка звіту 9
Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.05.2026 м. Хмільник
Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі: 
головуючого судді Олійника І. В.
за участі секретаря Янюк А. Й.
сторін:
позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Адамчука П. Б.
відповідача ОСОБА_2 , її представника адвоката Суркової І. О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Хмільник цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, 
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 заявив позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Короткий зміст заявлених вимог
Позов мотивовано тим, що сторони з 01.03.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 20.01.2022 року, від якого у них є троє дітей, двоє з яких малолітні. Під час перебування у шлюбі, на належній відповідачеві земельній ділянці, за спільні кошти та при безпосередній особистій праці позивача було збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 , в який подружжя з дітьми переїхали 13.12.2021 року. Позивач особисто здійснював роботи по виготовленню проекту на будівництво, було придбано будівельні матеріали, а саме ракушняк 6000 штук, лицьову, червону цеглу у кількості 15000 штук, 12 перемичок на вікна, 18 панелей перекриття, арматуру, цемент, 4 машини каменю, 2 машини щебня, 5 машин відсіву, металеві труби, лісоматеріали, металочерепицю, паробар`єр, шпильки, батареї опалення, труби різного діаметра, колектор, шпаклівку, клей для плитки, гіпсокартон, скловату, пінопласт, паркетну дошку, плитку, каналізаційні круги. Закуплено та встановлено вхідні двері, двері на балкон, 11 вікон. Також подружжям була придбана побутова техніка та меблі, два велосипеди та інше майно. Право власності на новозбудований будинок було зареєстровано за відповідачем у листопаді 2023 року, тобто після розірвання шлюбу. Оскільки колишнє подружжя не досягло згоди про поділ спільного майна, позивач просить визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, визнати за ним частину житлового будинку, у порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю визнати за позивачем право власності на частину земельної ділянки, площею 0,08 га, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані по АДРЕСА_1 . 
Рух справи
Ухвалою суду від 12.02.2025 (суддя Войнаревич М. Г.) відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.
20.03.2025 до суду надійшов відзив на позову заяву, у якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову повністю. Також зазначає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була подарована їй батьком. На момент дарування на ній уже був фундамент, знаходилася цегла на будівництво усього будинку, яка належала батькові. Враховуючи це, відповідач, на підставі ч. 1 ст. 57 СК України вважає, що ця земельна ділянка є її особистою приватною власністю. Інші доводи позивача про придбання будівельних матеріалів, панелей перекриття, металевих труб та інших матеріалів ним не підтверджено.
25.03.2025 до суду надійшла відповідь представника позивача на відзив, де зазначено, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачають перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах ст. 120 Земельного кодексу України (надалі – ЗК України), ст. 377 Цивільного кодексу України (ЦК України). Враховуючи це, позивач просить задовольнити позовні вимоги повністю.
Ухвалою суду від 02.06.2025 (суддя Олійник І. В.) справу прийнято до провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 02.07.2025 задоволено клопотання позивача про витребування у відповідача правовстановлюючих та технічних документів на житловий будинок та земельну ділянку. Задоволено заяви сторін про виклик і допит свідків.
Ухвалою суду від 11.08.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.
Позиція учасників справи
У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, з наведених у ньому підстав.
Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову, підтримали відзив на позовну заяву.
Суд, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.
Фактичні обставини справи
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 01.03.2006 року, який рішенням суду від 20.01.2022 року було розірвано. Сторони є батьками трьох дітей: ОСОБА_3 , 2007 р.н., ОСОБА_4 , 2012 р.н., ОСОБА_5 , 2013 р.н., на утримання котрих з позивача на користь відповідача рішенням суду стягуються аліменти у розмірі частки його доходів (а.с. 7-9, 10, 11, 12, 15-18).
На підставі нотаріально посвідчених договорів дарування від 23.11.2016 року, відповідач отримала в дарунок від свого батька житловий будинок, незавершений будівництвом готовністю 15% (вартістю 20287 грн), а також земельну ділянку площею 0,08 га, кадастровий номер № 0510900000:00:008:1081 (вартістю 52160 грн), які розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 93-94, 95, 96-97). Право власності на вказані об`єкти нерухового майна було зареєстровано відповідачем, про що внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 95, 98).
16.10.2023 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 , який має загальну площу 193,4 кв. м., житлову – 46 кв. м., складається з гаража, підвалу, коридору, 3 кімнат, кухні, санвузла (а.с. 87-92).
15.11.2023 за відповідачем зареєстровано право власності на зазначений житловий будинок, як закінчений будівництвом об`єкт, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13, 14).
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказана норма містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), постановах Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 753/1159/21 (провадження № 61-12247св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 757/44969/18-ц (провадження № 61-14303св23) та інших.
У цій справі метою пред`явленого позову є поділ спільного сумісного майна, тому вимога про визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є ефективним способом захисту прав позивача, отже ця вимога не підлягає задоволенню.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 554/8023/15-ц, від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).
Суть поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. Під час здійснення поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.
Стосовно житлового будинку
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України майно, набуте відповідачем за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю дружини.
Отже набута під час шлюбу у дарунок земельна ділянка та незавершений житловий будинок готовністю 15% є особистою приватною власністю відповідача.
Як встановлено з показань свідків та пояснень позивача, житловий будинок складався лише з фундамента, який був перепланований, а у подальшому на ньому збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 . Також підтверджено, що будівництво велося за спільні кошти подружжя, а більшість будівельних та ремонтних робіт виконувалася самим позивачем особисто або з допомогою інших осіб, у тому числі і відповідача. 
Отже, дослідженими доказами підтверджено, що під час шлюбу, особисте майно відповідача за рахунок спільних витрат подружжя, а також особистої праці позивача істотно збільшилося, саме на земельній ділянці відповідача зведено житловий будинок.
Згідно з ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі N 214/6174/15-ц (провадження N 14-114цс20) зазначила, що "істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін. Другий чинник істотності такого збільшення вартості має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами".
З договору дарування видно, що на момент отримання в дар у 2016 році незавершене будівництво житлового будинку мало готовність 15%, вартість 20287 грн. Відповідно до висновку про вартість майна від 11.08.2025 ринкова вартість житлового будинку, господарських будівель та споруд, без урахування ПДВ, становить 386050 грн, що є істотним збільшенням вартості майна. 
Подарований відповідачеві житловий будинок (15% готовності) складався з фундаменту, який у подальшому було переплановано і на ньому зведено житловий будинок на 193,4 кв. м., житлову – 46 кв. м., складається з гаража, підвалу, коридору, 3 кімнат, кухні, санвузла (а.с. 87-92). 
Свідок ОСОБА_6 у суді надав показання про те, що він з дружиною придбав земельну ділянку з фундаментом, який був перекритий панелями. Вирішили віддати цю земельну ділянку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Привезли цеглу для будівництва, придбали тридцять кругів для криниці. У подальшому ОСОБА_9 з ОСОБА_10 будувалися фактично вдвох. На момент заселення в будинку були виконані чорнові роботи, потрібно було штукатурити, шпаклювати, фарбувати, покласти плитку в коридорі та кухні. Було підведено світло, газ, вода. Декілька разів допомагав на будівництві. Коли ОСОБА_11 проходив військову службу ОСОБА_12 наймала працівників, що б зробили паркан, переробили браму в гараж, стелажі в гаражі, сходи в хату, зробили штукатурку, пошпаклювали та фарбували стіни, переробили насосну станцію, поглибили криницю.
Свідок ОСОБА_13 повідомив, що відвідував будівництво будинку АДРЕСА_1 близько 20 разві. Бачив як ОСОБА_14 мурував, штукатурив, робив каналізацію, опалення. Крім нього нікого на будівництві нікого не бачив. Лише один раз бакив там була його дружину. ОСОБА_11 закупляв будівельні матеріали, привозив їх та розвантажував. Будівництво тривало орієнтовно 8 років. 
Свідок ОСОБА_15 у суді пояснила, що є сусідкою ОСОБА_16 . З приводу будівництва житлового будинку Сімаковими їй відомо, що ОСОБА_14 будував сам, йому часто допомагала його мати. Інколи йому допомагав один підсобник. Все інше будував сам. ОСОБА_17 опалення, штукатурив. Найманих працівників не було. Потім Сімакові переселилися в будинок. Будівництво тривало 4-5 років. Земельну ділянку дали батьки ОСОБА_7 . Фундамент розібрали, а ОСОБА_11 робив все сам. 
Свідок ОСОБА_18 у суді надала пояснення, що ОСОБА_11 є братом її чоловіка. З подружжям знайома близько 20 років. Житловий будинок АДРЕСА_1 будувався на земельній ділянці, які дали ОСОБА_7 її батьки, там знаходився лише фундамент та гараж з каміння. Ходили з дітьми туди гуляти і бачили це. ОСОБА_11 та ще з підсобником будував будинок, ОСОБА_12 також бувала на будівництві. ОСОБА_11 робив кладку цегли, внутрішні роботи. Фінансово підтримували і батьки ОСОБА_2 . Подружжя ОСОБА_16 переселилося в будинок коли вже була зроблена кухня, плитка на підлозі в кухні та фартух. Були поштукатурені стіни. ОСОБА_11 оздоблював кімнату доньки ОСОБА_19 . Подальші ремонтні роботи проводила ОСОБА_2 . ОСОБА_20 була викопана. На підлозі була стяжка. На війну ОСОБА_11 йшов з цієї хати. Будівництво розпочато було орієнтовно 2016 року та тривало до осені, грудня 2021 року. Була проводка, штукатурка, але не по всім кімнатам, опалення, в одній кімнаті знаходилися будівельні матеріали. ОСОБА_21 були, міжкімнатних дверей всіх не було. Житлові умови були в одній з кімнат, а потім ОСОБА_11 зробив ще кімнату своїй доньці. Будинок будувався за їх спільний бюджет. ОСОБА_11 працював, ОСОБА_22 була в декреті, працювала. 
Під час розгляду справи, з пояснень сторін, вищевказаних свідків, показання яких в загальному узгоджуються між собою, що також відповідає договору дарування житлового будинку, цей первинний об`єкт складався лише з фундамента, який в середині був перепланований і на якому з 2016 року по грудень 2021 року, зведено житловий будинок площею 193,4 кв. м., виконувалися будівельні та ремонтні роботи. Ці основні будівельні та ремонті роботи здійснювалися у період шлюбу за спільні трудові та грошові затрати подружжя. Тобто майно відповідача, у тому числі за рахунок трудових та грошових затрат позивача істотно збільшилося.
У грудні 2021 року подружжя разом з дітьми переїхали проживати у цей будинок, хоча деякі внутрішні роботи ще не були завершені. З 28.02.2022 року ОСОБА_1 був мобілізований до ЗСУ, де проходив військову службу до 06.11.2023 року (копія військового квитка на а.с. 78-86).
За період відсутності позивача відповідач придбавши необхідні матеріали, що підтверджується квитанціями на (а.с. 30-44, т. 2) закінчивши оздоблювальні роботи, ввела будинок в експлуатацію та оформила на себе право власності на цей будинок. Однак це не підтверджує, що будівництво житлового будинку відбувалось за рахунок та виключно з коштів відповідача.
Інші доводи позивача про придбання ракушняка у кількості 6000 штук, лицьової та червоної цегли у кількості 15000 шт., перемичок, панелей перекриття, каменю, щебня, відсіву, іншого майна не підтверджено документально. Разом з тим, сторонами не заперечується те, що вказані будівельні матеріали були використані при будівництві будинку, що і дало можливість побудувати житловий будинок і завершити це будівництво.
В технічному паспорті, виготовленого на замовлення відповідача на цей будинок, роком спорудження житлового будинку та підвалу вказано 2023 рік, у витязі з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва зазначено про завершення будівництва у 2023 році, дата початку будівництва не вказана. У листопаді 2023 року відповідач зареєструвала право власності на цей будинок. Тобто, право власності на житловий будинок зареєстровано відповідачем вже після розірвання шлюбу. 
Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульовано ст. 331 ЦК України, яка в редакції чинній на момент розірвання шлюбу у частині другій визначала, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). 
Те, що право власності на житловий будинок було зареєстровано за відповідачем після розірвання шлюбу не спростовує встановлених обставин та зроблених судом висновків щодо спільної сумісної власності майна подружжя, оскільки реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 911/3594/17 у постанові від 12.03.2019, у справі справа N 359/3859/17 від 18.08.2021. 
За змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (ч. 2 ст. 70 СК України). За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК України).
За змістом ч. 1 ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними. У даному спору домовленості між сторонами не досягнуто, шлюбний договір не укладався. Також судом не встановлено в діях позивача обставин визначених у ч. 2 ст. 70 СК України для відступлення від засади рівності часток подружжя. Під час розгляду справи встановлено, що не заперечується сторонами, діти проживають разом з відповідачем у спірному житловому будинку. Також з позивача стягуються аліменти і заборгованість по їх сплаті відсутня, розмір аліментів відповідає розміру визначеному у ст. 183 СК України, отже підстав для збільшення частки відповідача також не встановлено.
Представником відповідача надано лист т.в.о. начальника Хмільницького ВП від 23.04.2026, довідка Обласного комплексного центру надання соціальних послуг від 17.04.2026, лист Хмільницького міського центру соціальних служб від 14.04.2026, як докази того, що позивач вчиняв насильство в сім`ї. 
Разом з тим, ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України допустимими доказами вчинення позивачем насильства в сім`ї є постанова суду у справі про адміністративне правопорушення або вирок суду, яка набули законної сили.
Проте, таких доказів суду не надано.
Враховуючи вищевикладене, у відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України, суд дійшов висновку, що частки позивача та відповідача у спільній сумісній власності на вказаний будинок є рівними. 
Стосовно земельної ділянки
Земельна ділянка, була подарована відповідачеві та згідно з п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю. У період шлюбу вартість цього майна також збільшилася з 52160 грн до 108950 грн. 
Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
Перехід права власності або користування земельною ділянкою при набутті, переході права власності на розташовані на ній жилий будинок, будівлю або споруду урегульовано нормами ст. ст.377, 381 ЦК України, ст.ст.120,1 25 ЗК України.
Наведені вище норми ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За вказаною нормою земельного законодавства визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
При цьому, при застосуванні положеньст.120 ЗК України у поєднанні з нормоюст.125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу/набуття права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності або користування земельною ділянкою в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.
Частиною 2 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття частки у праві спільної власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державної, комунальної власності), на якій розміщено такий об`єкт, одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмірі належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крім випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі. Якщо відчужувачу (попередньому власнику) у праві спільної власності на такий об`єкт належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку в іншому розмірі, право власності переходить у такому самому розмірі.
Земельна ділянка, одержана одним з подружжя у період шлюбу у власність на підставі договору дарування є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі. Втім, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, тоді у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно дост.120 ЗК України,ст.377 ЦК України.
Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі №199/2099/17, від 29 вересня 2022 року у справі №359/924/20, від 26 жовтня 2022 року у справі №206/6366/17, у Постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №317/2520/19.
Оскільки споруджений подружжям у період шлюбу житловий будинок на земельній ділянці площею 0,08 га, кадастровий номер № 0510900000:00:008:1081, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , являється спільною сумісною власністю подружжя, тому до позивача перейшло право власності і на 1/2 частку цієї земельної ділянки, тобто у розмірі що відповідає частці на житловий будинок.
Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).
Позов задоволено повністю, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 133, 137, 139, 141, 263-265, 273, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги задовільнити частково.
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку загальною площею 193,4 кв. м., житловою 46 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнати за ОСОБА_1 право власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером № 0510900000:00:008:1081, площею 0,08 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2475 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , проживає по АДРЕСА_2 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає по АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 14.05.2026.

Суддя Ігор ОЛІЙНИК