ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

9 червня 2026 року      м. Чернівці  справа № 727/9053/25
провадження №22-ц/822/ 639/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Перепелюк І. Б. 
суддів: Лисака І.Н., Литвинюк І.М.
секретар Черновська А.К.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 9 лютого 2026 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.
Позов обґрунтовано наступним. Сторони перебувають в шлюбі, однак, як зазначає позивач, з липня 2023 вони не проживають спільно як подружжя та не ведуть спільного господарства та відсутній спільний бюджет. Сімейне життя у них із відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки, різні погляди на вирішення сімейних проблем, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Між ними постійно траплялись непорозуміння, суперечки, з будь яких причин, що призводить до частих скандалів та до відсутності нормальних сімейних та фактичних шлюбних стосунків. Шлюб носить формальний характер. Тому просила розірвати шлюб між ними.
З моменту припинення шлюбних стосунків, відповідач самоусунувся від виховання дітей, не виконує свій батьківський обов`язок, матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Діти проживають з позивачкою та повністю перебувають на її утриманні. Відповідач є здоровою та працездатною людиною, працює неофіційно та отримує високий дохід, однак коштів на утримання дітей не надає. Тому просила стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 14 000 грн., що становить 1/2 (половині) витрат на дітей в місяць, тобто по 7 000 грн. на кожну дитину у місяць.
Просила після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити проживати разом із матір`ю ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 9 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 27 серпня 2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1426 - розірвано.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище набуте у шлюбі - « ОСОБА_2 ».
Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на ім`я ОСОБА_2 ,  на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій формі в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. та на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій формі в розмірі 3500 (три п`ятсот) грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.07.2025 року і до досягнення повноліття.
Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
Після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишено проживати разом з матір`ю ОСОБА_2 .
Вирішено питання судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 9 лютого 2026 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права.
Вказує на те, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що сторони з липня 2023 року не проживають спільно як подружжя, не ведуть спільного господарства та відсутній спільний бюджет. Апелянт зазначає, що викладені позивачкою обставини є недостовірними та недоведеними належними доказами. Зазначає, що сторони до 25 червня 2025 року проживали разом, спільно утримували дітей.
Судом не було враховано, що апелянт немає постійного місця роботи, не має офіційних доходів, тому незважаючи на постійне забезпечення ним дітей по мірі можливості всім необхідним для їх розвитку, визнає частково заявлені позовні вимоги в частині розміру аліментів в сумі по 2500 грн. на кожну дитину.
Вважає, що певний конфлікт між подружжям, який переріс у тимчасове недовготривале припинення спільного життя, не може слугувати висновком для суду про неможливість їхнього примирення.
Зазначає, що категорично заперечує проти розірвання шлюбу, бажає зберегти сім`ю, просить вжити заходів до примирення між ними із наданням строку для примирення тривалістю в шість місяців. Адже, рішення дружини про подання даного позову є передчасним, необдуманим, фактично ґрунтується на її певних емоціях, підстав для розірвання шлюбу немає. 

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб 27 серпня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1426, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Під час шлюбу в них народилося двоє дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтв про народження.
Діти зареєстровані та проживають разом з ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. ч. 1,2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сім`я фактично розпалавсь, стосунки, які існують між сторонами, виключають можливість збереження сім`ї, подальше перебування в шлюбі буде суперечити інтересам позивача. 
Такий висновок суду першої інстанції є правильним та ґрунтується на вимогах чинного законодавства.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про ненадання судом подружжю строку для примирення
Так, системний аналіз ст. 51 Конституції України, ст. ст. 111, 112 СК України, ст. ст. 2, 240, п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.
При цьому закріплена у ст. 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.
Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідача про надання строку на примирення, суд надає оцінку наступним обставинам: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу до ухвалення судового рішення, відсутність доказів, які свідчать про можливість примирення сторін.
Судом першої інстанції встановлено, що сім`я фактично розпалась, спільне господарство не ведеться.
Судом першої інстанції правомірно враховано те, що позивачка у позові категорично заперечувала проти примирення. Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, чіткі наміри позивачки розірвати шлюб, суд дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки, що має істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Колегією суддів враховано, що позов про розірвання шлюбу був поданий позивачем 22.07.2025 року. 23.10.2025 року було винесено заочне рішення, яким шлюб було розірвано та стягнуто аліменти. За заявою відповідача ухвалою суду від 12.01.2026 року заочне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2025 року було скасовано та призначено справу до розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що позивач в судове засідання не з`явилась, направивши до суду заяву в якій просила справу розглядала без її участі, вказала, що вимоги позову підтримує в повному обсязі, просить суд час на примирення не надавати.
З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача. 
Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано позицію відповідача, якою подано заяву про надання строку для примирення, та залишено цю обставину поза увагою, що, на думку відповідача, свідчить про неповне та однобічне з`ясування фактичних обставин справи.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачка не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, наполягає на розірванні шлюбу, а тому враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, з урахуванням інтересів дітей, має на меті збереження сім`ї, та категорично заперечує проти розірвання шлюбу колегія суддів до уваги не приймає, оскільки суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, а відтак, сам лише факт наявності у сторін спільних дітей не може бути правовою підставою для відмови у задоволенні позову про розірвання шлюбу.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сторони сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу (лютий 2026 року) до моменту перегляду такого рішення апеляційним судом (червень 2026 року) у сторін було достатньо часу для примирення, яке так і не відбулося.
Таким чином, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про формальний підхід суду до розгляду справи та передчасність висновків про розірвання шлюбу.
Щодо стягнення аліментів
Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення аліментів, та дійшов висновку про стягнення аліментів на утримання кожної дитини у твердій грошовій формі в розмірі 3500грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.07.2025 року і до досягнення дітьми повноліття, відповідно до вимог чинного законодавства.
Відповідно до ст.51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
В ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до вказаної норми аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того з батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Таким чином, положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу відповідача чи у твердій грошовій сумі) поставлений в залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Пред`явлення позивачкою позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дітей, що власне відповідачем не спростовано та підтверджується поданням апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведеність стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
В свою чергу, в силу приписів ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Враховуючи наведене, апеляційний суд виходить із безумовного права дітей на належне утримання, виховання, рівень життя та розвитку від своїх батьків, до досягнення повноліття.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Батьки дітей повинні забезпечити для них утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я.
Цей мінімум стягується з батьків навіть при наявності доходу лише в межах державних соціальних гарантій, призначених батькам (пенсій, допомог тощо) і не є достатнім для задоволення потреб дитини, тому при наявності більших доходів у батьків, відповідно і аліменти повинні визначатися у більшому розмірі від мінімальної межі.
Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції правильно встановив та врахував обставини визначені в ст.182 СК України, прожитковий мінімум на дітей, рівність обов`язків батьків щодо утримання дитини, а також ту обставину, що діти проживають разом із позивачкою, що тягне за собою більше витрат.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», прожитковий мінімум на дитину від 6 до 18 років становить 3196 грн. 
Однак, розмір аліментів має бути не мінімальним, а достатнім для утримання, виховання, навчання та розвитку дитини. 
Апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження його не спроможності сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, як і не надано доказів знаходження на його утриманні інших осіб.
З огляду на вищевикладене, враховуючи обставини саме цієї справи, доводи апелянта щодо зменшення розміру аліментів до 2500грн. на дитину, є безпідставними. 
Колегія суддів зазначає, що присудження аліментів у встановленому судом розмірі не покладатиме надмірного фінансового тягаря на платника аліментів, та буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дітей.
Крім того, відповідно до положень ч.1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.
Щодо залишення дітей на проживанні із матір`ю
У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.
У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.
В постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22) Верховний Суд зазначив, що судове рішення про залишення проживання дитини разом із матір`ю не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характер.
Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 в прохальній частині позову просила також після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишити на проживанні із нею.
Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд в межах вимог позову про розірвання шлюбу вирішив залишив проживати дітей з матір`ю, чим констатував місце проживання дітей, не визначаючи його.
Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені ним та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 9 лютого 2026 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Судді        І.Б. Перепелюк

І.Н. Лисак    
І.М. Литвинюк