П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/14740/25	
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.
Дата і місце ухвалення: 12 січня 2026 року, м. Одеса 
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі №420/14740/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача – ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просила: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 04 квітня 2025 року № 30/в «Про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги за загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, старшого солдата ОСОБА_3 , його дружині – ОСОБА_1 в порядку, встановленому постановою КМ України № 168 від 28.02.2022 року»; 
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1 , вдові загиблого військовослужбовця Збройних Сил України, старшого солдата ОСОБА_4 , в порядку, встановленому постановою КМ України № 168 від 28.02.2022 року. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене витягом з протоколу засідання комісії від 04 квітня 2025 року №30/в, про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 як вдові загиблого під час захисту Батьківщини військовослужбовця ОСОБА_3 відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Зобов`язано Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю її чоловіка – старшого солдата ОСОБА_3 – у порядку та розмірі, передбачених постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, з урахуванням частки осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до частини четвертої статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене витягом з протоколу засідання від 04 квітня 2025 року №30/в, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги прийнято відповідно до вимог пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168, оскільки позивачка є громадянкою Республіки Білорусь, а тому не належить до кола осіб, які мають право на призначення та отримання зазначеної допомоги.
Апелянт наголошує, що з 30 вересня 2022 року, після набрання чинності змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 27 вересня 2022 року №1066, громадяни Російської Федерації та Республіки Білорусь виключені з числа отримувачів одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою №168, незалежно від наявності у них посвідки на постійне проживання в Україні.
На думку апелянта, Комісія Міністерства оборони України діяла в межах наданих повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, а тому підстави для визнання оскаржуваного рішення протиправним та його скасування відсутні. 
У зв`язку з цим апелянт просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти її задоволення, вважає рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року законним та обґрунтованим, а доводи апелянта безпідставними.
Позивачка зазначає, що вона є вдовою загиблого під час захисту Батьківщини військовослужбовця, з 2018 року постійно проживає на території України, має посвідку на постійне проживання та не відвідувала Республіку Білорусь з 2019 року. 
На її думку, формальне застосування положень пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №168 без урахування конкретних обставин справи призводить до дискримінаційного обмеження її права на соціальний захист та суперечить гарантіям, передбаченим Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Білорусь, яка з 2018 року постійно проживає на території України, 02 травня 2018 року зареєстрована у Державному реєстрі фізичних осіб – платників податків, а 22 червня 2020 року документована посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_1 . З 17 серпня 2020 року її місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . 
06 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище позивачки) укладено шлюб, після реєстрації якого подружжю присвоєно прізвище ОСОБА_6 . 
01 листопада 2024 року ОСОБА_1 отримала сповіщення сім`ї №1006 про те, що її чоловік – старший солдат ОСОБА_3 , призваний на військову службу під час мобілізації, загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 в районі населеного пункту Озарянівка Бахмутського району Донецької області під час безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України та захисту держави від збройної агресії Російської Федерації. 
Згідно з витягом з протоколу засідання штатної військово-лікарської комісії від 26 грудня 2024 року №42010, травма, яка призвела до смерті військовослужбовця, визнана такою, що пов`язана із захистом Батьківщини. 
У лютому 2025 року позивачка звернулася до Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, із заявою про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168. 
За результатами розгляду поданих документів Комісією Міністерства оборони України 04 квітня 2025 року прийнято рішення, оформлене витягом з протоколу засідання №30/в, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з підстав того, що вона є громадянкою Республіки Білорусь.
Не погоджуючись з таким рішенням, позивачка звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформлене витягом з протоколу засідання від 04 квітня 2025 року №30/в, про відмову ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги лише з підстави її належності до громадянства Республіки Білорусь є протиправним, оскільки має дискримінаційний характер, позбавляє позивачку гарантованого законом соціального захисту як вдову загиблого військовослужбовця та суперечить статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання Комісії Міністерства оборони України повторно розглянути заяву позивачки з урахуванням висновків, викладених у судовому рішенні.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Основні засади соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, а також гарантії забезпечення їх конституційних прав і свобод визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
Міністерство оборони України є одним з органів, на який покладено обов`язок щодо забезпечення виконання законодавства у цій сфері.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців є діяльністю (функцією) держави, спрямованою на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Згідно зі статтею 1-2 зазначеного Закону у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям та членам їх сімей надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Статтею 2 цього Закону передбачено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до пункту 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є гарантованою державою виплатою, що здійснюється особам, які згідно із законом мають право на її отримання.
Право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у випадку загибелі військовослужбовця мають особи, визначені статтею 16-1 цього Закону. До таких осіб, зокрема, належить вдова (вдівець).
Таким чином, на законодавчому рівні прямо визначено, що вдова загиблого військовослужбовця належить до кола осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із його загибеллю під час захисту Батьківщини.
Відповідно до частини третьої статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розмір одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця в період дії воєнного стану визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначених законодавчих приписів Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що особам, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця під час захисту Батьківщини, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками між усіма отримувачами, визначеними пунктом 4 статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Як правильно зазначив суд першої інстанції, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не містить будь-яких обмежень щодо громадянства вдови (вдівця) загиблого військовослужбовця як особи, яка має право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.
Отже, право вдови загиблого військовослужбовця на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо передбачено законом, який має вищу юридичну силу порівняно з підзаконними нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України або міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Таким чином, положення підзаконного нормативно-правового акта не можуть звужувати обсяг прав, гарантованих законом, а тим більше виключати із кола отримувачів одноразової грошової допомоги осіб, яким таке право прямо надано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Оскільки пункт 4 статті 16-1 зазначеного Закону прямо відносить вдову загиблого військовослужбовця до осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, відмова у реалізації цього права виключно з підстави громадянства позивачки суперечить закону та порушує принцип верховенства права.
Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 з 2018 року постійно проживає на території України, має посвідку на постійне проживання, зареєстроване місце проживання в Одеській області, перебуває на податковому обліку та, як встановлено судом першої інстанції, з 2019 року не залишала територію України. 
Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивачка підтримує будь-які зв`язки з державою, громадянкою якої вона є, проживає на її території, здійснює діяльність на шкоду національній безпеці України або вчиняла дії, спрямовані на підтримку держави-агресора чи її союзників.
Навпаки, встановлено, що позивачка є дружиною громадянина України, який загинув, захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а сама позивачка проживає в Україні на законних підставах та входить до складу сім`ї загиблого Захисника України.
За таких обставин автоматичне застосування обмеження, передбаченого абзацом п`ятим пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України №168, без урахування конкретних фактичних обставин справи, не відповідає вимогам розумності, пропорційності та справедливого балансу між публічними інтересами та правами особи.
Колегія суддів також бере до уваги, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово зазначав, що соціальні виплати, на які особа має законне обґрунтоване очікування, становлять майновий інтерес, який підлягає захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а дискримінаційне обмеження доступу до таких виплат може порушувати також статтю 14 Конвенції у поєднанні з відповідними матеріальними гарантіями.
У цій справі відмова у призначенні одноразової грошової допомоги ґрунтувалася виключно на формальній ознаці громадянства позивачки без оцінки її фактичного зв`язку з Україною, характеру її сімейних відносин із загиблим військовослужбовцем та реальних обставин її проживання.
Такий підхід призводить до непропорційного втручання у право на повагу до сімейного життя та фактично позбавляє вдову загиблого військовослужбовця соціальної гарантії, яка має компенсаторний характер і спрямована на забезпечення підтримки членів сім`ї особи, що віддала життя за захист держави.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення Комісії Міністерства оборони України не відповідає критеріям законності, обґрунтованості, розсудливості та пропорційності, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому суд першої інстанції, визнавши протиправним та скасувавши рішення Комісії Міністерства оборони України, обрав належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивачки, зобов`язавши зазначену Комісію повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення одноразової грошової допомоги з урахуванням висновків суду.
Такий спосіб захисту узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, відповідно до якої суд не підміняє собою суб`єкта владних повноважень та не здійснює дискреційні повноваження замість нього, а забезпечує усунення допущених порушень і зобов`язує відповідний орган прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до повторення правової позиції відповідача, яка була предметом дослідження суду першої інстанції, отримала належну оцінку та була обґрунтовано відхилена.
Наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року є законним і обґрунтованим, а апеляційна скарга Міністерства оборони України задоволенню не підлягає.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки Одеський окружний адміністративний суд правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним доказам та ухвалив законне й обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування або зміни колегія суддів не вбачає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 січня 2026 року у справі №420/14740/25 – без змін.
Судові витрати в порядку статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу між сторонами не підлягають.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук