ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

29 червня 2026 року	Справа №160/4601/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

26.02.2026 ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (далі – відповідачі), в якому просила:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, які виразилися у протиправній відмові у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, від 12.02.2026р. №047350009342;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з моменту подання заяви, а саме з 04.02.2026 на підставі ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, зарахувавши до страхового стажу період робот з 03.07.1991 по 30.05.1992 - робота в на посаді машиністки в Петропавлівський райвиконком.
В обґрунтування, представник позивача посилалася на те, що 04.02.2026 ОСОБА_1 , звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020. Рішення ГУ ПФУ в Кіровоградській області від 12.02.2026 № 047350009342 позивачу відмовлено в призначенні пенсії, оскільки вона не досягла пенсійного віку 55 років. Окрім того, до страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 03.07.1991 по 30.05.1992, згідно трудової книжки (серії НОМЕР_1 ), оскільки запис при звільнені завірено печаткою нового зразка. Посилаючись на протиправність рішення про відмову у призначенні пенсії, представник позивача звернулася до суду із позовом для захисту порушених прав позивачки. 
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами з 18.03.2026 відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Цією ж ухвалою відповідачам було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі та у ГУ ПФУ в Дніпропетровській області витребувано матеріали, які були на розгляді при прийнятті спірного рішення стосовно позивача.
10.03.2025 до суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, в якому представник просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що оскаржуване рішення не приймалося цим органом. Окрім того, зазначив, що на час звернення за призначенням пенсії позивач не досягла пенсійного віку - 50 років, встановленого абз б ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та не досягла пенсійного віку - 55 років, встановленого п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а також не має достатнього пільгового стажу. Також представник відповідача зазначив, що посилання позивача на норми рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року є безпідставними та не застосовуються щодо правовідносин, що склались між сторонами. Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 впливає на право призначення пенсії на пільгових умовах, яке виникло до 11.10.2017, а тому досягти віку, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення», для призначення пільгової пенсії з урахуванням рішення Конституційного Суду України, особі необхідно було до 11.10.2017. Щодо зарахування до страхового стажу за період роботи з 03.07.1991 по 30.05.1992, представник відповідача зазначив, що цей запис завірено печаткою Петропавлівської районної державної адміністрації, проте, запис про перейменування установи відсутній, і довідку про перейменування установи не надано. Вважаючи, що пенсійний орган діяв в межах повноважень визначених чинним законодавством, відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного рішення.
16.03.2026 до суду надійшов відзив ГУ ПФУ в Кіровоградській області, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування, посилався на те, що 04.02.2026 позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. Дана заява була розглянута ГУ ПФУ в Кіровоградській області та рішенням від 12.02.2026 № 047350009342 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, у зв`язку з відсутністю пільгового стажу та не досягнення визначеного віку. Так, відповідач зазначив, що позивачка досягла 52 років, має страховий стаж 32 роки 1 місяць 23 дні та пільговий стаж роботи по Списку № 2 – 9 років 8 місяців, а тому право на пенсію за віком на пільгових умовах позивач набуде 05.08.1929. Щодо зарахування періоду роботи до страхового стажу представник відповідача зазначив, що цей запис завірено печаткою Петропавлівської районної державної адміністрації, проте, запис про перейменування установи відсутній, і довідку про перейменування установи не надано. Вважаючи, що пенсійний орган діяв в межах повноважень визначених чинним законодавством, відсутні правові підстави для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 04.02.2026 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до пункту 2 частини 2 ст. 114 Закону України №1058.
За принципом екстериторіальності заява була розглянута ГУ ПФУ в Кіровоградській області, яке рішенням від 12.02.2026 № 047350009342 відмовило у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону, у зв`язку з недосягненням віку 55 років та відсутністю на дату звернення необхідного пільгового стажу не менше 10 років.
Також в рішенні зазначено, що позивач має страховий стаж 32 роки 1 місяць 23 дні та пільговий стаж роботи за Списком № 2 дорівнює 09 рокам 08 місяцям.
До страхового стажу позивача не зараховано період роботи з 03.07.1991 по 30.05.1992, оскільки запис про звільнення завірено печаткою нового зразка.
Отже, спір між сторонами виник з підстав протиправності рішення ГУ ПФУ в Кіровоградській області щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 у зв`язку з недосягненням пенсійного віку та відсутністю необхідного пільгового стажу.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Верховний Суд, виклав у зразковій справі № 360/3611/20 (Пз/9901/32/20) від 21.04.2021, з урахуванням зміни мотивувальної частини постановою Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021 наступний висновок.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-IV) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» ( далі – Закон № 1788-XII) в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02.03.2015 № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі – Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
09.07.2003 було ухвалено Закон № 1058-ІV, який 03.10.2017 доповнено розділом XIV-І, який у контексті предмету спору, містить пункт 2 частини другої статті 114 (Закон України від 03.10.2017 № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій»). 
За конституційним поданням народних депутатів України Закон № 213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України та рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 у справі N 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
У рішенні від 23.01.2020 Конституційний Суд України зробив висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах та визнав неконституційною, зокрема, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).
У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23.01.2020 № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме: застосуванню підлягають положення Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.
Конституційний Суд України та практика Європейського суду з прав людини беззастережно свідчать про те, що збільшення пенсійного віку для отримання пенсії на пільгових умовах для осіб, які відпрацювали в особливих умовах, набули на момент підвищення пенсійного віку необхідний стаж, який передбачав право на пільгову пенсію, є звуженням цього права.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-IV працівникам, які не мають стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону: чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи; жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи.
Позивач станом на момент звернення за призначенням пенсії досягла 52 річного віку, має пільговий стаж 09 років 8 місяців, а тому маючи більше половини пільгового стажу на роботах за Списком № 2 набула право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 на умовах пункту «б» ст. 13 Закону №1788-ХІІ, в редакції, яка була чинна до внесення змін Законом № 213-VIIІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020, а ГУ ПФУ в Кіровоградській області, в свою чергу, не застосував більш сприятливий закон, який передбачає право позивача на обумовлену роботою пільгову пенсію, проте застосував закон, який позбавляє зазначеного права.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ в Кіровоградській області протиправно відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 без урахування рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 щодо визнання неконституційними положень щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб.
Щодо незарахування позивачу до страхового стажу періоду з 03.07.1991 по 30.05.1992 слід зазначити наступне.
Відповідно до положень ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній.
Даним Порядком (пункт 20) передбачено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу роботи приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. 
Отже, надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 20.02.2018 року у справі №234/13910/17 та від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17.
З трудової книжки позивача серія НОМЕР_1 вбачаються наступні записи за спірний період:
- 03.07.1991 прийнята тимчасово на посаду машиністки в Петропавлівський райвиконком ( запис № 1);
-30.05.1992 звільнення з посади машиністки у зв`язку з закінченням трудового договору (запис № 2).
Відповідач обґрунтовує неможливість зарахування вказаного стажу роботи до страхового стажу позивача тим, що запис про звільнення завірено печаткою Петропавлівською районною державною адміністрацією, проте, запис про перейменування установи відсутній, а довідку про перейменування установи не надано.
Представник позивача в позовній заяві зазначає, що отримати довідку з від органів місцевого самоврядування Петропавлівської селещної ради Синельниківського району Дніпропетровської області не можливо, адже на території Петропавлівської громади ведуться бойові дії, архівні установи та органи, які зберігають документи юридичної особи-роботодавця позивача 1990-х років, не мають можливості повноцінно здійснювати свою діяльність та надати довідку про місце роботи у строки та формі, що передбачені законодавством.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російсько Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28.02.2025 № 376 (в редакції наказу від 26.05.2026 № 987) Петропаавлівська селищна територіальна громада Синельниківського району Дніпропетровської області з 30.09.2025 віднесена до територій можливих бойових дій.
В даному Переліку в розділі «Функціонування інформаційних, електронних комунікаційних та інформаційно-комунікаційних систем та ресурсів» навпроти громади вказана позначка «так», що означає, системи та реєстри в місті функціонують, що в свою чергу дозволяє громадянам отримувати, в тому числі інформацію щодо підтвердження стажу роботи.
Доказів неможливості самостійно отримати документ на підтвердження страхового стажу за період з 03.07.1991 по 30.05.1992 представником позивача не надано, а підстави, на які посилається представник позивача щодо неможливості отримати доказ спростовують вищевказаним Переліком № 376.
В той же час, відповідно до ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Відповідно до п. 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, в тому числі повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
ГУ ПФУ в Кіровоградській області відмовляючи в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи не вчинило необхідні дії задля отримання відповідної інформації.
Суд зазначає, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Виявлені відповідачем недоліки в заповненні трудової книжки не є такими, що виключають можливість зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу позивача.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, наведеною в постанові від 06.03.2018 у справі №754/14898/15-а.
Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що за загальним правилом відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Отже, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства, а тому вказані обставини не можуть бути підставою для позбавлення позивача конституційного права на соціальний захист в частині призначення пенсії за віком.
Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, наведеним в постанові від 30.09.2021 у справі №300/860/17.
Також, Верховний Суд у постановах від 24. травня 2018 року у справі №490/12392/16-а та від 04 вересня 2018 року у справі № 423/1881/17 висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Доказів визнання недостовірними записів у трудовій книжці (неправильними чи не точними) щодо даного періоду роботи відповідачами суду не надано. При цьому, при вирішенні спору суд враховує, що позивач жодним чином не впливає на дотримання порядку заповнення трудової книжки та не може нести негативні наслідки за окремі недоліки у внесених в ній записах.
Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, які виразилися у протиправній відмові у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, від 12.02.2026р. №047350009342; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з моменту подання заяви, а саме з 04.02.2026 на підставі п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, зарахувавши до страхового стажу період робот з 03.07.1991 по 30.05.1992 - робота в на посаді машиністки в Петропавлівський райвиконком.
Застосовуючи такий спосіб захисту прав позивача судом враховано, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
Щодо позовних вимог в частині ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні, оскільки оскаржуване рішення прийнято ГУ ПФУ в Кіровоградській області та у зарахуванні певного стажу роботи відмовив саме цей пенсійний орган.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову до суду в розмірі 1331,20 грн, що документально підтверджується витягом про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1331,20 (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок) підлягає стягненню на користь позивача.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094 м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 26, ЄДРПОУ 21910427), Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (25009, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7а, ЄДРПОУ 20632802) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, які виразилися у протиправній відмові у призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, від 12.02.2026р. №047350009342.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з моменту подання заяви, а саме з 04.02.2026 на підставі п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 від 23.01.2020, зарахувавши до страхового стажу період робот з 03.07.1991 по 30.05.1992 - робота в на посаді машиністки в Петропавлівський райвиконком.
В задоволенні позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області (25009, м. Кропивницький, вул. Соборна, 7а, ЄДРПОУ 20632802) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1331,20 (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець