ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

12 червня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 731/604/25
Головуючий у першій інстанції – Савенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1434/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»
відповідач ОСОБА_1 

особа, яка подала апеляційну скаргу, ОСОБА_1 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників (письмове провадження) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2026 року (суддя – Савенко А.І., місце ухвалення – с-ще Варва) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі – ТОВ «Споживчий центр») через систему «Електронний суд» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути на їх користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №24.10.2024-100001566 від 24.10.2024 у розмірі 60500,00 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно даного кредитного договору (оферти), підписаного ОСОБА_1 у електронній формі шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, товариство надало відповідачу кредит у сумі 20000,00 грн, строком на 140 днів, датою повернення 12.03.2025 р., зі сплатою відповідних процентів та комісії та неустойки, що може бути нарахована за порушення виконання зобов`язання. Позивач виконав свої обов`язки за кредитним договором, тоді як відповідач свої договірні зобов`язання по поверненню кредиту належним чином та своєчасно не виконав, здійснивши лише часткову оплату на суму 500,00 грн. У зв`язку з цим, станом на дату подання заяви у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 60500,00 грн, що складається з боргу по тілу кредиту – 19500,00 грн, боргу по процентах – 28000,00 грн, боргу по комісії за надання кредиту – 3000,00 грн, боргу по неустойці – 10000,00 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача в судовому порядку.
Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 24.10.2024-100001566 від 24.10.2024 у сумі 50500,00 грн та судовий збір у сумі 2021,98 грн, а всього – 52521,98 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «Споживчий центр» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги позивача узагальнено зводяться до того, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належної оцінки доказів у справі. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а заявлені позовні вимоги не доведені належними й допустимими доказами. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якої загальні витрати за споживчим кредитом, що включають проценти, комісії та будь які інші платежі, не можуть перевищувати 1% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 
Скаржник зазначає, що він не заперечує встановлений судом факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, у зв`язку з чим спір у даній справі зводиться виключно до правильності визначення розміру заборгованості, проте обов`язок довести обґрунтованість кожної складової заявленої до стягнення суми покладається на позивача.
Одночасно відповідач посилається на те, що надані позивачем докази не підтверджують належним чином ні факту надання кредитних коштів, ні правильності нарахування процентів, оскільки відсутній їх детальний розрахунок, що унеможливлює перевірку правомірності, а тому вони не можуть бути покладені в основу судового рішення в частині визначення розміру заборгнованості.
Позивач, будучи належним чином та своєчасно повідомленим про відкриття апеляційного провадження у справі, відзиву на апеляційну скаргу в установлений строк не подав.
Відповідач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу, проте він не може бути прийнятий до уваги, оскільки позивач відзиву на апеляційну скаргу не подавав і такий документ не передбачений приписами глави 1 розділу V ЦПК України на стадії апеляційного провадження.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
24 жовтня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №24.10.2024-100001566, складовими частинами якого є інформаційне повідомлення позичальника, заявка кредитного договору, пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), відповідь позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) кредитного договору (а.с. 28-34). 
За умовами даного договору товариством надається позичальнику кредит у сумі 20000,00 грн шляхом перерахування на реквізити електронного платіжного засобу споживача 4149-43ХХ-ХХХХ-0316 строком на 140 днів з дати його надання, дата надання/видачі кредиту – 24.10.2024, дата повернення (виплати) кредиту – 12.03.2025; комісія за надання кредиту – 15% від суми кредиту й дорівнює 3000,00 грн; процентна ставка – фіксована незмінна 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; денна процентна ставка – 0,82%; неустойка – 200,00 грн за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від його суми; розмір процентів за ст.625 ЦК України становить 365% річних; період, розмір та порядок сплати кредитних платежів наведено в графіку платежів.
Вказаний кредитний договір підписаний позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором Е651, а ідентифікація й верифікація позичальника здійснена кредитодавцем через систему ВаnкІD НБУ (а.с. 40).
У матеріалах справи наявний також Паспорт споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором А651 і містить аналогічні умови щодо порядку кредитування (а.с. 26-27).
У довідці ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 23.10.2025 зазначено, що згідно договору на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 було успішно перераховано 24.10.2024 ТОВ «Споживчий центр» кошти в сумі 20000,00 грн на платіжну картку клієнта номер НОМЕР_1 , номер транзакції в системі іРау.ua – 547025055, призначення платежу: видача за договором кредиту №24.10.2024-100001566 (а.с. 13).
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» та виписки за договором №б/н за період 24.10.2024-24.10.2024 від 17.03.2026 банком на ім`я ОСОБА_1 емітовано карту № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) і на неї 24.10.2024 зараховано кошти в сумі 20000,00 грн (а.с. 138-139).
Відповідно до наданої ТОВ «Споживчий центр» довідки-розрахунку в позичальника ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №24.10.2024-100001566 від 24.10.2024р. складає 60500,00 грн, з яких: основний борг – 19500,00 грн, проценти за період з 24.10.2024 по 12.03.2025 – 28000,00 грн, комісія за надання кредиту – 3000,00 грн, неустойка – 10000,00 грн (а.с. 14)
Аналогічні відомості містяться й у додатково наданому позивачем за клопотанням відповідача детальному поденному розрахунку заборгованості за кредитним договором, у якому також відображено внесення 09.04.2025 ОСОБА_1 оплати в сумі 500,00 грн, яка спрямована позивачем на погашення тіла кредиту (а.с. 123-125).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За приписами ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом положень статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України за кредитним договором (договором позики) банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору; зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином і своєчасно; порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом; якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
У ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1). У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч. 2).
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
За приписами ч. 3-5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Згідно з ч. 6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
У ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (засада змагальності цивільного судочинства).
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр», суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами електронного кредитного договору у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію», отримання відповідачем за ним кредитних коштів та порушення відповідачем своїх кредитних зобов`язань. Суд констатував правомірність пред`явлених позивачем до стягнення таких складових кредитної заборгованості як тіло кредиту, відсотків та комісії за надання кредиту, водночас відмовивши у стягненні неустойки з посиланням на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що 24.10.2024 між ТОВ «Споживчий центр» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №24.10.2024-100001566, підписаний позичальником у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання електронного підпису у вигляді одноразового ідентифікатора Е651, який міститься на кожній сторінці кредитного договору, що також не заперечується апелянтом.
При цьому, апеляційний суд зважує на приписи п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», згідно яких електронний підпис одноразовим ідентифікатором – це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про укладення між сторонами електронного кредитного договору, що узгоджується з приписами Закону України «Про електронну комерцію», Закону України «Про споживче кредитування», ст. 6, 205, 207, 627-628, 634, 639, 642 ЦК України.
У вказаному кредитному договорі сторонами погоджено всі його істотні умови, договір є дійсним, відповідає презумпції правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), у зв`язку з чим він у силу положень ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідач, не оспорюючи в апеляційній скарзі отримання від позивача кредитних коштів, водночас посилається на неподання позивачем належних доказів, підтверджуючих дану обставину.
Однак, такі твердження апелянта є безпідставними, оскільки факт виконання ТОВ «Споживчий центр» своїх зобов`язань по наданню ОСОБА_1 обумовленої кредитним договором суми кредиту 20000,00 грн підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» та випискою за договором №б/н за період 24.10.2024-24.10.2024 від 17.03.2026, згідно яких банком на ім`я ОСОБА_1 емітовано платіжну карту № НОМЕР_1 , що була повідомлена позичальником у договорі, та зарахування на неї 24.10.2024 коштів у сумі 20000,00 грн (а.с. 138-139), що також узгоджується з довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 23.10.2025 (а.с. 13).
Колегія суддів зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п. 62, 63 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04.07.2018 №75, виписка з банківського рахунку є первинним документом, що підтверджує здійснені по банківському рахунку операції. 
Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц наголосив, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки по картковим рахункам можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Такі ж висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 22.11.2023 у справі № 619/1384/21, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18.
Отже, наявні в матеріалах справи довідка АТ КБ «ПриватБанк» з випискою по картковому рахунку в сукупності з довідкою ТОВ «Універсальні платіжні рішення» є належним і допустимими доказами, що підтверджують виконання позивачем умов договору в частині надання відповідачу кредиту та користування позичальником кредитними коштами.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, який правильно встановив розмір заборгованості відповідача за кредитним договором. 
Водночас апеляційний суд відхиляє доводи скаржника щодо неправильного застосування судом положень ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», необґрунтованості та недоведеності пред`явленої позивачем до стягнення суми заборгованості за кредитним договором, зокрема її процентної складової.
Так, у ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. 
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту.
Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою:
ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де
ДПС - денна процентна ставка;
ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом;
ЗРК - загальний розмір кредиту;
t - строк кредитування у днях.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Як вбачається з наданих позивачем довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором (а.с. 14) та детального поденного розрахунку заборгованості за кредитним договором (а.с. 123-125), у цих документах чітко розмежовано всі складові елементи кредитної заборгованості відповідача, яка становить 60500,00 грн, з яких: основний борг – 19500,00 грн, проценти за період з 24.10.2024 по 12.03.2025 – 28000,00 грн, відсотки згідно ст. 625 ЦК України – 0,00 грн, комісія за надання кредиту – 3000,00 грн, неустойка – 10000,00 грн; також відображено про внесення 09.04.2025 ОСОБА_1 оплати в сумі 500,00 грн, яка спрямована позивачем на погашення тіла кредиту.
Отже, зазначений у цих розрахунках залишок боргу по тілу кредиту в сумі 19500,00 грн (20000 грн – 500 грн) є обґрунтованим.
Також апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності включення до кредитної заборгованості комісії за надання кредиту, яка передбачена умовами кредитного договору в розмірі 15% від суми кредиту й дорівнює 3000,00 грн.
Право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту, яка є складовою частиною загальних витрат за споживчим кредитом, передбачене п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 11, ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції з 10 червня 2017 року), Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, затверджених постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року №49 (Правила про споживчий кредит), і з такою умовою договору позичальник погодився, що також узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.
Величина встановленої у кредитному договорі денної процентної ставки в 0,82% та застосованої при нарахуванні відсотків фіксованої процентної ставки 1,0% у день не перевищує її максимального розміру, передбаченого ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Відмова судом першої інстанції у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача такої складової кредитної заборгованості як неустойка в сумі 10000,00 грн сторонами в апеляційному порядку не оскаржується.
Піддаючи ж сумніву в апеляційній скарзі наданий позивачем розрахунок заборгованості, відповідач не надав ніяких доказів на його спростування, зокрема шляхом представлення інших своїх контррозрахунків, а доводи апелянта про неправильне застосування норми матеріального права (Закону України «Про споживче кредитування») не знайшли свого підтвердження. 
Отже, надавши оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр». 
Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.
Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів висновлює, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 09.04.2026 – без змін.
Оскільки апеляційний суд відмовляє в задоволенні апеляційної скарги, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати між сторонами не розподіляються. 
Керуючись ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 09 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова