ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026року
м. Київ
справа № 990/38/26
провадження № 11-107заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гімона М. М.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Губської О. А., Ємця А. А., Короля В. В., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Тітова М. Ю., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., 
розглянувши в порядку письмового провадження справу № 990/38/26 за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 березня 2026 року (судді Мельник-Томенко Ж. М., Білак М. В., Єресько Л. О., Жук А. В., Радишевська О. Р.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 27 січня 2026 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада, відповідач), у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВРП від 13 листопада 2025 року № 2439/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Зарічненського районного суду Рівненської області у зв`язку з поданням заяви про відставку» (далі - рішення ВРП) в частині незарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та дає право для призначення на посаду судді з 20 березня 1994 року до 21 червня 1995 року, тобто 1 рік 3 місяці 2 дні;
- зобов`язати ВРП прийняти рішення, яким зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та дає право для призначення на посаду судді з 20 березня 1994 року до 21 червня 1995 року, тобто 1 рік 3 місяці 2 дні, та визначити загальний стаж роботи.
Рух позовної заяви та короткий зміст ухвали суду першої інстанції
2. Касаційний адміністративний суд ухвалою від 09 лютого 2026 року позовну заяву залишив без руху і надав позивачеві десятиденний строк для усунення виявлених недоліків шляхом подання: заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку; відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету; копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості учасників справи.
3. Підставою для залишення позовної заяви без руху стало те, що вона, за висновком суду, не відповідала вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 160, а також частин першої і шостої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
4. Зокрема, суд звернув увагу, що рішення ВРП ухвалено 13 листопада 2025 року, а строк на його оскарження відповідно до статті 35 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) становить тридцять днів з дня його ухвалення. Відповідно, за висновком суду, останнім днем на подання позову було 15 грудня 2025 року. Натомість ОСОБА_1 подала (здала на пошту згідно з поштовим конвертом) позов 27 січня 2026 року, тобто з пропуском строку, встановленого для цього. Питання ж про поновлення пропущеного строку позивач не порушила, докази на підтвердження поважності причин пропуску цього строку не подала, що є підставою для залишення позову без руху відповідно до статті 123 КАС України.
5. На виконання вимог ухвали Касаційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року позивач направила суду заяву про усунення недоліків позовної заяви та поновлення строку звернення до суду, а також копію позовної заяви з додатками.
6. У заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом позивач зазначила такі причини пропуску строку звернення до суду: 1) з рішенням ВРП ознайомилась лише 04 грудня 2025 року після його вручення в Зарічненському районному суді під розписку; 2) у період з 10 по 16 грудня 2025 року перебувала стаціонарному лікуванні в Зарічненській багатопрофільній лікарні; 3) з 22 грудня 2025 року до 05 січня 2026 року перебувала на стаціонарному лікуванні у реабілітаційному відділенні; 4) 10 січня 2026 року звернулась до ВРП із заявою про зарахування спірного стажу роботи, у задоволенні якої було відмовлено листом ВРП від 14 січня 2026 року № 1055/0/9-26; 5) лист ВРП отримала 24 січня 2026 року засобами поштового зв`язку. На переконання позивача, зазначені обставини об`єктивно унеможливлювали своєчасну підготовку та подання позову до суду і свідчать про відсутність зловживання процесуальними правами. Покликаючись на означене, ОСОБА_1 просила визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними та поновити пропущений строк.
7. Оцінивши зазначені причини пропуску строку звернення до суду, Касаційний адміністративний суд ухвалою від 02 березня 2026 року визнав їх неповажними і відмовив у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку, а позовну заяву повернув позивачеві на підставі частини другої статті 123 КАС України.
8. Ухвала суду вмотивована тим, що з огляду на дату ознайомлення з рішенням ВРП останнім днем на подання позову було 05 січня 2026 року. Суд дійшов висновку, що наведені позивачем причини пропуску строку, пов`язані з перебуванням на стаціонарному лікуванні у періоди з 10 до 16 грудня 2025 року та з 22 грудня 2025 року до 05 січня 2026 року, за загальним правилом, дійсно можуть свідчити про наявність поважних підстав для поновлення строку звернення до суду. Однак, на переконання суду, в межах конкретно цієї справи, лікування позивача було нетривалим та ще й з перервами, а припинилося 05 січня 2026 року, тобто в день спливу місячного строку звернення до суду, який безпосередньо позивач обчислює з 04 грудня 2025 року. 
9. Суд акцентував увагу на тому, що КАС України не містить положень, які б встановлювали можливість переривання чи продовження процесуальних строків у випадку перебування особи на стаціонарному лікуванні. 
10. Крім того, суд звернув увагу, що позивач не навела жодних причин й не подала доказів, які б підтверджували реальну відсутність можливості підготувати та подати позовну заяву в наступні періоди: з 04 до 09 грудня 2025 року, з 17 до 21 грудня 2025 року та, власне, 05 січня 2026 року.
11. Оцінюючи доводи позивача, пов`язані з направленням нею 10 січня 2026 року заяви до ВРП, суд дійшов висновку, що такі не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки такі дії вчинені на її власний розсуд за відсутності законодавчо закріпленого обов`язкового досудового вирішення спору, що призвело до безпідставного зволікання позивача зі зверненням до суду із цим позовом.
12. Підсумовуючи, суд першої інстанції констатував, що наведені позивачем доводи не вказують на конкретні, реальні, непереборні і об`єктивно нездоланні фактори та причини, які зумовили (надали змогу) реалізацію ОСОБА_1 свого права на звернення до суду із вимогою про оскарження рішення ВРП лише 27 січня 2026 року. Із цих підстав суд дійшов висновку, що позивач не навела й не довела об`єктивних причин, які дійсно унеможливлювали подання позовної заяви у визначений законом строк та були поважними. За позицією суду першої інстанції, пропуск строку на звернення до адміністративного суду обумовлений не існуванням непереборних перешкод, а виключно пасивною поведінкою позивача, що виключає можливість визнання причин пропуску строку поважними.
Короткий зміст та обґрунтування заявлених в апеляційній скарзі вимог 
13.  ОСОБА_1 не погодилася з ухвалою Касаційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року і звернулася до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
14. В апеляційній скарзі позивач наполягає на тому, що наведені нею причини пропуску строку є поважними, оскільки свідчать про те, що вона не допустила необґрунтованих зволікань. Позивач звертає увагу, що, за висновком суду, у неї залишалося лише п`ять днів для підготовки позову, що є явно несправедливим у порівнянні з наданим законом строком у 30 днів. Звертає увагу, що у період з 17 до 21 грудня 2025 року вона проходила амбулаторне лікування, призначене у зв`язку з випадковим травмуванням ока, на підтвердження чого надає консультаційний висновок спеціаліста. Акцентує увагу, що після завершення лікування вона в межах 22 днів звернулася до суду з позовом, з урахуванням звернення до ВРП із заявою в цей період та отримання відповіді від відповідача.
15. З посиланням на практику Верховного Суду, Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) позивач вважає, що суд першої інстанції застосував формальний підхід і порушив принцип справедливості.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги позивача
16. ВРП у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду - без змін. Звертає увагу, що рішення ВРП було опубліковане на офіційному сайті 20 листопада 2025 року, відповідно, звернення до суду з позовом відбулось з пропуском строку, встановленого для цього. Наведені ж позивачем причини пропуску строку ВРП вважає такими, що правильно оцінені судом першої інстанції як неповажні.
Рух апеляційної скарги
17. Ухвалою від 25 березня 2026 року суддя Великої Палати Верховного Суду Гімон М. М. залишив без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 і надав їй десятиденний строк для усунення виявлених недоліків, які позивач усунула в установлений судом строк.
18. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 16 квітня 2026 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 20 травня 2026 року призначила цю справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
19. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
20. У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
21. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
22. Так, відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
23. Згідно із частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
24. Частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
25. Відповідно до частини першої статті 35 Закону № 1798-VIII рішення ВРП може бути оскаржене до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
26. Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
27. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
28. Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
29. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
30. З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що у випадку, коли особа вважає, що її права у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВРП були порушені, вона має право звернутися до суду в більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права на захист у судовому порядку.
31. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
32. Особа, яка подає відповідну заяву, згідно із частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
33. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачені статтею 123 КАС України, згідно із частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
34. Якщо ж заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
35. Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
36. Таким чином, суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі заяви особи, в якій наведено поважність причин пропуску строку та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.
37. Процесуальний закон (стаття 121 КАС України) передбачає можливість поновлення строку звернення до адміністративного суду у разі, якщо цей строк було пропущено з поважних причин.
38. Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
39. У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
40. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатись, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь імовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.
41. Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
42. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
43. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
44. ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
45. У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).
46. У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші]. 
47. Предметом оскарження у цій справі позивач визначила рішення ВРП від 13 листопада 2025 року, яке вона отримала 04 грудня 2025 року. 
48. Частиною першою статті 35 Закону № 1798-VIII чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до Верховного Суду, а саме з дня ухвалення рішення ВРП. Частина друга статті 122 КАС України також свідчить про те, що строк звернення до адміністративного суду розпочинається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
49. Відповідно, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що дата отримання копії рішення ВРП, на підставі якого до того ж видано наказ № 46-К від 13 листопада 2025 року про відрахування зі штату суду, не змінює порядку обчислення строку на оскарження такого рішення. Тобто такі доводи (дата отримання копії рішення ВРП) не свідчать про те, що строк звернення до суду не є пропущеним, а лежать у площині оцінки поважності пропуску звернення до суду. 
50. Зазначене свідчить про помилковість висновку суду, що, враховуючи дату отримання копії рішення ВРП, позовна заява мала бути подана до 05 січня 2026 року. Строк звернення до суду із цим позовом розпочався з дня ухвалення рішення ВРП, відповідно, закінчився 15 грудня 2025 року (з урахуванням вихідних). Позовна заява подана до суду засобами поштового зв`язку 27 січня 2026 року, тобто із пропуском строку на 43 дні. 
51. Варто зауважити, що ОСОБА_1 фактично не заперечує того, що строк звернення до суду із цим позовом є пропущеним, однак вважає, що повідомлені нею обставини є поважними причинами його пропуску і є підставою для його поновлення.
52. Як уже зазначалося, в заяві про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом поважність підстав пропуску такого строку позивач обґрунтовувала, зокрема, тим, що перебувала на стаціонарному лікуванні у періоди з 10 по 16 грудня 2025 року та з 22 грудня 2025 року до 05 січня 2026 року. У подальшому 10 січня 2026 року вона звернулась до ВРП із заявою про зарахування спірного стажу роботи, у задоволенні якої було відмовлено листом від 14 січня 2026 року, який вона отримала 24 січня 2026 року засобами поштового зв`язку.
53. Надаючи оцінку таким посиланням позивача, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що в питаннях застосування інституту строків в адміністративному процесі потрібно враховувати: 
- момент настання події, з якої має починатися відлік процесуального строку оскарження її протиправності;
- правничу ситуацію, яка б дозволяла з`ясувати, чи знала особа, право якої порушене, або мала б знати (дізнатися) про ухвалення, зокрема, певного рішення, яке спонукає до активних дій, до поведінки, націленої на своєчасний вибір форми та способу виправлення й усунення шкідливої дії цього рішення, але свідомо нічого не робила або сподівалася на виправлення помилки тим, хто її допустив;
- умови, за яких мають вчиняються активні дії, спрямовані на реалізацію права на оскарження дій, бездіяльності чи рішення того, хто діями, бездіяльністю чи певним рішенням порушив права, свободи чи зачепив інтереси особи, яка про це стверджує.
54. У постанові від 15 травня 2025 року у справі № 990/237/24 Велика Палата Верховного Суду висловилася, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але він цього не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інше подібне за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
55. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані ОСОБА_1 докази перебування на стаціонарному лікуванні у періоди з 10 по 16 грудня 2025 року (7 днів), з 22 грудня 2025 року до 05 січня 2026 року (15 днів) жодним чином не пояснюють наявність перешкод для звернення до суду з позовом у інші періоди як протягом встановленого строку звернення до суду, так і після його закінчення. 
56. У цьому випадку саме собою отримання позивачем копії рішення ВРП 04 грудня 2025 року в умовах, коли ОСОБА_1 була відрахована зі штату суду 13 листопада 2025 року, не може бути визнано поважною причиною пропуску строку, адже позивач як особа, яка подала заяву про її звільнення з посади судді у відставку і яку відраховано зі штату суду в день ухвалення цього рішення, мала об`єктивну можливість ознайомитися з текстом цього рішення на офіційному сайті ВРП. 
57. За доводами ВРП, текст рішення ВРП був опублікований на офіційному сайті 20 листопада 2025 року, і ця обставина передбачає достатній ступінь ймовірності, що особа, якої воно [рішення] стосується, може бути ознайомлена з його змістом з дати опублікування, за винятком випадків, коли особа наводить інші доводи. Натомість позивач не наводить доводів про фактичну неможливість ознайомитися з текстом рішення ВРП до 04 грудня 2025 року, а лише зазначає цю дату як доказ ознайомлення з його паперовою копією. 
58. Також Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що закон не встановлює обов`язку у спорах цієї категорії застосовувати процедуру досудового вирішення спору. Тому факт звернення позивача до ВРП із заявою хоча і не може свідчити про прояв пасивної поведінки ОСОБА_1 , проте не дає підстав для його оцінки як поважної причини пропуску строку звернення до суду. Позивач не надає жодних доказів на підтвердження того, що лист ВРП від 14 січня 2026 року вона отримала саме 24 січня 2026 року. 
59. Отже, неспростованими під час апеляційного перегляду залишилися висновки суду першої інстанції про те, що позивач мала можливість звернутися до суду в межах встановленого строку, або ж із незначним пропуском строку, який суд міг би поновити за наявності поважних причин. Періоди часу з 20 листопада і до 10 грудня 2025 року, з 06 до 27 січня 2026 року не обґрунтовані позивачем з точки зору вчинення нею активних дій, пов`язаних з готуванням до звернення до суду. Як правильно зазначив суд першої інстанції, пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав у цьому випадку не є поважною причиною пропуску строку.
60. Також Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може здійснити переоцінку періоду з 17 до 21 грудня 2025 року шляхом визнання його таким, протягом якого існували об`єктивні причини, що унеможливлювали звернення до суду із цим позовом. Це обґрунтовується тим, що доводи про перебування в цей період на амбулаторному лікуванні у зв`язку з травмуванням ока знайшли своє відображення лише в апеляційній скарзі, до якої і додано відповідний доказ. Позивач не повідомляла суду першої інстанції про ці обставини, а в апеляційній скарзі не зазначила причин, з яких відповідні докази не були надані.
61. Згідно із частинами першою і четвертою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
62. З огляду на те, що позивач не повідомила причин, з яких вона не подала суду першої інстанції консультаційний висновок спеціаліста від 17 грудня 2025 року, такий доказ суд апеляційної інстанції до уваги не приймає. Водночас це не впливає на висновки Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду апеляційної скарги і не змінює їх.
63. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне наголосити на тому, що неможливість оскаржити рішення ВРП через пропуск строку звернення до суду для його оскарження не свідчить про те, що питання обчислення стажу судді для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання є вичерпаним. Оскільки безпосередньо на органи Пенсійного фонду України покладений обов`язок з нарахування і виплати щомісячного довічного грошового утримання, то позивач не позбавлена можливості звернутися у встановленому законом порядку до суду з позовом у випадку, якщо визначений пенсійним органом відсоток такого грошового утримання не відповідатиме вимогам закону, а дії (рішення) органів Пенсійного фонду України будуть порушувати права позивача.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
64. Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
65. Згідно з абзацом другим частини другої статті 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
66. Велика Палата Верховного Суду вважає, що суд першої інстанції хоча і припустився помилки під час визначення порядку обчислення строку звернення до суду, але у підсумку дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду і відсутністю поважних підстав для його поновлення. 
67. Таким чином, підстави для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали Касаційного адміністративного суду відсутні. Тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу Касаційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року - без змін.
Керуючись статтями 292, 308, 312, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02 березня 2026 року у справі № 990/38/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь О. Л. Булейко О. А. Губська А. А. Ємець В. В. Король О. В. Кривенда		М. В. Мазур Н. М. Мартинюк С. О. Погрібний Н. С. Стефанів Т. Г. Стрелець М. Ю. Тітов І. В. Ткач В. Ю. Уркевич