П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/9050/25	

Категорія: 112010200	Головуючий у суді І інстанції: Андрухів В. В. час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса 	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача	Семенюка Г.В.	
суддів: 	Федусика А.Г.	
 	Шляхтицького О.І.	

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

в с т а н о в и В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі – ГУ ПФУ в Одеській області) в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 14.03.2025 № 084350006049 щодо відмови призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2;
- зобов`язати зарахувати до страхового стажу роботи, що дає право на отримання пенсії за віком, періоди роботи з 26.06.1990 року по 23.08.1990 рік, з 24.12.1990 року по 04.03.1991 рік, з 04.03.1991 року по 24.09.1991 рік, з 04.07.1992 року по 12.09.1992 рік, з 23.11.1994 року по 19.07.1996 рік, з 29.07.1996 року по 31.12.1998 рік, період навчання з 01.09.1987 року по 29.06.1994 рік та призначити пенсію за віком на пільгових умовах з 16.02.2025 за Списком № 2 відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 07.03.2025 звернувся через веб-портал Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку за Списком № 2.
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 14.03.2025 № 084350006049 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 30 років через те, що до страхового стажу не враховані періоди роботи позивача згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.06.1990, оскільки на титульній сторінці не повністю зазначено дату народження та період навчання з 01.09.1987 по 29.06.1994, оскільки зазначений період перетинається з періодом проходження військової строкової служби.
Позивач наголошує, що спірним у межах даної справи є питання, яке положення законодавства підлягає застосуванню при призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах, а саме: положення статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі – Закон №1788-ХІІ) у редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VІІІ (далі – Закон № 213-VІІІ) чи статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV (далі – Закон № 1058-ІV).
З цього приводу позивач наголошує, що існує постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2021, де сформована правова позиція за результатами розгляду зразкової справи №360/3611/20. У цій справі суд касаційної інстанції указав, що застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.
Так, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.
У спірному рішенні пенсійного органу від 14.03.2025 останній визнав страховий стаж у розмірі 27 років 3 місяці 15 днів та пільговий стаж у розмірі 13 років 06 місяців та 24 дні. Пільговий стаж роботи позивача підтверджується довідкою про період роботи позивача № 23 від 07.03.2025, даними персоніфіковано обліку ОСОБА_1 та визнається відповідачем.

Щодо відмови у зарахуванні стажу згідно трудової книжки позивач, з посиланням на усталену практику Верховного Суду, указав, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по віку чи інвалідності на загальних підставах.
Також позивач звертає увагу, що записи в трудовій книжці ОСОБА_1 містять всю необхідну інформацію про періоди роботи позивача.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року позов задоволено частково.
Суд визнав протиправним та скасував рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 14.03.2025 № 084350006049.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на отримання пенсії за віком, періоди роботи з 26.06.1990 року по 23.08.1990 рік, з 24.12.1990 року по 04.03.1991 рік, з 04.03.1991 року по 24.09.1991 рік, з 04.07.1992 року по 12.09.1992 рік, з 23.11.1994 року по 19.07.1996 рік, з 29.07.1996 року по 31.12.1998 рік, періоди навчання з 01.09.1987 року по 30.06.1988 року та з 14.09.1989 року по 29.06.1994 року.
Зобов`язав ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.03.2025 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
В іншій частині позовних вимог суд відмовив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, представниця ГУ ПФУ в Одеській області подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.
У доводах апеляційної скарги представниця ГУ ПФУ в Одеській області зазначає такі підстави.
По-перше, на думку апелянта, у позивача відсутнє право на призначення пенсії за віком та пенсії на пільгових умовах відповідно до частини 2 статті 114 Закону №1058-ІV, оскільки відсутній необхідний страховий стаж 30 років. Так, апелянт указує, що страховий стаж позивача становить 27 років 03 місяці 15 днів. Пільговий стаж становить 13 років 06 місяців 24 днів.
По-друге, трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 26.06.1990 заповнена з порушенням вимог законодавства, оскільки на титульній сторінці дата народження вказана не повністю, як наслідок у пенсійного органу були відсутні підстави для врахування спірних періодів до страхового стажу.
По-третє, період навчання з 01.09.1987 по 29.06.1994 перетинається з періодом проходження військової строкової служби, а тому відсутні підстави для його зарахування до страхового стажу позивача.
По-четверте, до пільгового стажу роботи не зараховано період роботи позивача з 11.11.2002 по 25.12.2016, згідно пільгової довідки від 24.01.2025 № 9, виданої АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», оскільки довідка містить невірне посилання на постанову Кабінету Міністрів України чинну на період роботи заявника.
По-п`яте, положення п. «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ не підлягають застосуванню, оскільки з 11.10.2017 положення указаного Закону в частині призначення пенсії за віком на пільгових умовах не застосовуються.
Окрім того, будь які закони та нормативно-правові акти застосовуються виключно в частині, що не суперечить Закону № 1058. Відтак, спірні правовідносини регулюються саме п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону №1058-ІV, відповідно до якого для призначення пенсії позивачу необхідно досягнути 55-річного віку.
По-шосте, скаржник вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі завдань адміністративного судочинства, а саме втрутився в дискреційні повноваження пенсійного органу, зобов`язавши зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на отримання пенсії за віком, певні періоди роботи.
Останнє на чому зупинив свою увагу скаржник це на безпідставності стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 900 грн, оскільки, на його думку, це суперечить статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України, справу судом апеляційної інстанції розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.03.2025 звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява про призначення пенсії була передана для розгляду ГУ ПФУ в Одеській області за екстериторіальним принципом.
Рішенням ГУ ПФУ в Одеській області від 14.03.2025 №084350006049 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
За розрахунком пенсійного органу, страховий стаж ОСОБА_1 становив 27 років 03 місяці 15 днів, пільговий стаж – 13 років 06 місяців 24 дні. До страхового стажу не зараховані певні періоди роботи згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 26.06.1990, оскільки на титульній сторінці не повністю зазначено дату народження; навчання з 01.09.1987 по 29.06.1994, оскільки зазначений період перетинається з періодом проходження строкової військової служби. За доданими документами до пільгового стажу не зараховано період роботи з 11.11.2002 по 25.12.2016 згідно пільгової довідки від 24.01.2025 № 9, виданої АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», оскільки довідка містить невірне посилання на постанову Кабінету Міністрів України, чинну на період роботи заявника.
Відповідно до диплому серії НОМЕР_2 від 29.06.1994 року ОСОБА_1 навчався з 01.09.1987 року по 29.06.1994 року в Азово-Чорноморському інституті механізації сільського господарства.
Як вбачається із записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.06.1990, з 26.06.1990 року по 23.08.1990 рік, з 04.07.1992 року по 12.09.1992 року ОСОБА_1 проходив виробничу практику.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 14.03.2025 № 084350006049 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки пенсійний орган не довів правомірність його прийняття.
При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, із зарахуванням до страхового стажу, що дає право на отримання пенсії за віком, періодів роботи з 26.06.1990 року по 23.08.1990 рік, з 24.12.1990 року по 04.03.1991 рік, з 04.03.1991 року по 24.09.1991 рік, з 04.07.1992 року по 12.09.1992 рік, з 23.11.1994 року по 19.07.1996 рік, з 29.07.1996 року по 31.12.1998 рік, періоду навчання з 01.09.1987 року по 30.06.1988 року та з 14.09.1989 року по 29.06.1994 року.
Водночас, суд першої інстанції відзначив, що період військової служби ОСОБА_1 в армії перетинається з періодом навчання. Проте, будь-які уточнюючі документи щодо періоду навчання ОСОБА_1 разом із заявою про призначення пенсії до пенсійного органу не подавалось, а відтак у пенсійного органу були відсутні підстави для врахування до страхового стажу періоду навчання з 01.07.1988 року по 13.09.1989 року, а не з 01.09.1987 року по 29.06.1994 року.
Також суд першої інстанції вважав, що для належного захисту порушеного права позивача слід зобов`язати пенсійний орган повторно розглянути заяву позивача у порядок та спосіб, що передбачений чинним законодавством, а саме: прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, зокрема щодо права позивача на призначення пенсії із застосуванням до спірних правовідносин п. «б» статті 13 Закону №1788 у редакції, яка діяла до внесення змін Законом №213.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, колегія судді виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Згідно із частиною першої статті 1 Закону №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 13 Закону №1788-XII (в редакції від 02.03.2015) фактично введено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених вказаною нормою, необхідних для призначення пенсії на пільгових умовах.
Рішенням Конституційного Суду України за №1-р/2020 від 23.01.2020 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III “Прикінцеві положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 №213-VIII визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти “б”-“г” статті 54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 року №213-VIII.
Стаття 13, частина друга статті 14, пункти “б”-“г” статті 54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 року №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти “б”-“г” статті 54 Закону України “Про пенсійне забезпечення” від 05.11.1991 № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: “На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах”.
Таким чином, враховуючи відновлення рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020 у справі №1-5/2018(746/15) редакції статті 13 Закону №1788-XII, яка діяла до внесення змін Законом №213-VIII, на даний час існує дві чинних норми, якими по різному встановлено вік жінок, необхідний для призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, а саме:
- пунктом “б” частини другої статті 13 Закону №1788-XII передбачено право на пенсію за віком жінок, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах;
- статтею 114 Закону України №1058-IV передбачено право на пенсію за віком працівникам зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
При цьому, статтею 114 Закону № 1058-IV також передбачено поетапне збільшення пенсійного віку та стажу для працівників, зайнятих на роботах, визначених вказаною нормою, необхідних для призначення пенсії на пільгових умовах.
Відповідно до абзаців першого другого пункту 2 розділу XV “Прикінцеві положення” Закону № 1058-IV, пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.
До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.
Також, згідно із абзацом першим пункту 16 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Відтак, з 23.01.2020 в Україні існують два закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, які входять до Списку №2, а саме: пункт “б” статті 13 Закону №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VІІІ та пункт 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 року №2148-VІІІ.
У спірних правовідносинах, норми вказаних законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає:
- 50 років за пунктом “б” статті 13 Закону 1788-ХІІ (у редакції до внесення змін Законом №213-VІІІ);
- 55 років за пунктом 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2148-VІІІ.
Вирішуючи таку колізію, суд апеляційної інстанції звертається до висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 520/15025/16-а, які передбачають, що у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
За таких умов, слід погодитись з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних правовідносин п. “б” ст.13 Закону №1788 у редакції, яка діяла до внесення змін Законом №213-VІІІ.
Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, з зазначеного вище вбачається, що страховий стаж отриманий до впровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється на підставі документів згідно законодавства, що діяло до набрання чинності Закону “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Відповідно до ст.62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі – Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника.
Порядок ведення (внесення записів) до трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України від 29.07.1993 року №58 (далі – Інструкція №58).
Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилами чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Відповідно до п.2.6 Інструкції №58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
У разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів (пункт 4.1 Інструкції №58).
Аналіз зазначених положень законодавства дає підстави дійти висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств, тому її неналежне ведення не може позбавити позивача права на включення спірного періоду роботи до його страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 №301 відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Тому, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а, отже, й не може впливати на його особисті права.
Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.05.2018 року у справі №490/12392/16-а, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Колегія суддів, дослідивши наявну в матеріалах справи трудову книжку позивача серії НОМЕР_1 від 26.06.1990, погоджується з висновком суду першої інстанції, що трудова книжка містить всі необхідні записи про роботу у спірні періоди, ці записи є належним та допустимим доказом підтвердження трудового стажу.
Верховний Суд у постанові від 21.02.2018 у справі №687/975/17 указав, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у її трудовій книжці.
Крім того, записи в трудовій книжці позивача містять відомості щодо характеру роботи позивач, є посилання на відповідні накази, записи завірені підписом повноважної особи та печаткою.
В матеріалах справи також міститься довідка про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній № 23 від 07.03.2025, видана АТ “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом”.
Невірне посилання у цій довідці на постанову Кабінету Міністрів України чинну на період роботи заявника, не може бути підставою для її не врахування та не зарахування відповідного періоду роботи позивача.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що трудова книжка позивача та надані ним довідки в повній мірі містять інформацію про роботу позивача, атестацію його робочого місця та віднесення його робочого місця за Списком №2 до професій, які дають позивачу право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2.
Що стосується зарахування періоду навчання з 01.09.1987 по 29.06.1994 року, слід указати таке.
За правилами п. “д” ч. 3 ст. 56 Закону № 1788-XII, до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Законодавство України в галузі професійної (професійно-технічної) освіти обов`язкове для застосування на території України незалежно від форм власності та підпорядкування закладів освіти та установ професійної (професійно-технічної) освіти (ч. 2 ст. 1 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту» від 10.02.1998 № 103/98-ВР).
Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійну (професійно-технічну) освіту», час навчання у закладі професійної (професійно-технічної) освіти зараховується до трудового стажу здобувача освіти, у тому числі в безперервний і в стаж роботи за спеціальністю, що дає право на пільги, встановлені для відповідної категорії працівників, якщо перерва між днем закінчення навчання і днем зарахування на роботу за набутою професією не перевищує трьох місяців.
Так, відповідно до диплому серії НОМЕР_2 від 29.06.1994 року ОСОБА_1 навчався з 01.09.1987 року по 29.06.1994 року в Азово-Чорноморському інституті механізації сільського господарства.
Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 26.06.1990, з 26.06.1990 року по 23.08.1990 рік, з 04.07.1992 року по 12.09.1992 року ОСОБА_1 проходив виробничу практику.
Поряд з цим, в трудовій книжці указано, що в період з 01.07.1988 року по 13.09.1989 року ОСОБА_1 перебував на військовій службі.
Відтак, слід констатувати, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що період військової служби ОСОБА_1 в армії перетинається з періодом його навчання.
За таких умов, у пенсійного органу були наявні підстави для не врахування до страхового стажу позивача періоду його навчання з 01.07.1988 року по 13.09.1989 року, а не з 01.09.1987 року по 29.06.1994 року.

В апеляційній скарзі, пенсійний орган указує на те, що суд першої інстанції втрутився в дискреційні повноваження пенсійного органу, зобов`язавши зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на отримання пенсії за віком, певні періоди роботи.
Відповідаючи на такий довід, колегія суддів виходить з наступного.
Дискреційні повноваження – це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проєктом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
У межах даної справи, у пенсійного органу немає іншого варіанту як зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 , що дає право на отримання пенсії за віком, певні періоди роботи, які зазначені судом першої інстанції.
Тобто, суд першої інстанції, встановивши протиправність не зарахування періодів роботи позивача до страхового стажу, правильно зобов`язав пенсійний орган діяти у конкретному варіанті рішення, а саме: зарахувати до страхового стажу певні періоди роботи позивача.
При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не втручаючись у дискрецію суб`єкта владних повноважень, зобов`язав відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, із зарахуванням до страхового стажу, що дає право на отримання пенсії за віком, періодів роботи з 26.06.1990 року по 23.08.1990 рік, з 24.12.1990 року по 04.03.1991 рік, з 04.03.1991 року по 24.09.1991 рік, з 04.07.1992 року по 12.09.1992 рік, з 23.11.1994 року по 19.07.1996 рік, з 29.07.1996 року по 31.12.1998 рік, періоду навчання з 01.09.1987 року по 30.06.1988 року та з 14.09.1989 року по 29.06.1994 року.

В апеляційній скарзі апелянт також вважає, що суд першої інстанції, стягуючи за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 900 грн, порушив вимоги статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідаючи на такий довід, колегія суддів виходить з такого.
За правилами статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду використовуються на:
1) виплату пенсій, передбачених цим Законом;
1-1) здійснення страхових виплат та фінансування заходів з профілактики страхових випадків, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
1-2) здійснення виплати окремих видів державної соціальної допомоги, інших грошових виплат, повноваження щодо здійснення яких надано Пенсійному фонду;
2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;
3) фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду;
4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій, страхових, соціальних та інших виплат, передбачених законодавством України;
5) формування резерву коштів Пенсійного фонду.
Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Разом з цим, глава 8 КАС України регулює питання судових витрат.
Відповідно до вимог абзацу 1 частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Ураховуючи, що позов ОСОБА_1 суд першої інстанції задовольнив частково, у нього не було іншого варіанту вирішення питання судових витрат як стягнення сплаченого судового збору позивачем за подання позову з бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Одеській області.
Отже, ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно, відповідно до вимог процесуального закону, вирішив питання понесених позивачем судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що надала відповідь на усі ключові доводи апеляційної скарги ГУ ПФУ в Одеській області. Указані доводи не свідчать про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні даної справи.
Крім того, доводи апеляційної скарги дублюють відзив на адміністративний позов, були предметом дослідження в суді першої інстанції та висновків останнього не спростовують.
Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з частиною 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат за результатом розгляду апеляційної скарги, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку.

Керуючись статтями 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		Г.В. Семенюк	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   А.Г. Федусик