Справа № 473/971/26

РІШЕННЯ
іменем України

"29" травня 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Булкат М.С., 
за участю: секретаря судових засідань Соколенко Д. К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
встановив:
В березні 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 31 645 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25 липня 2025 року між сторонами був укладений кредитний договір № 25.07.2025-100001712. Відповідно до вказаного договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало відповідачці кредит у розмірі 11 000,00 грн з загальним строком користування коштами протягом 140 днів з дня надання, а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит до 11 грудня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,0 % за кожен день користування коштами. Комісія за надання кредиту- 15% від суми кредиту, що дорівнює 1 650 грн. 
Позичальниця свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 31 645 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 10 100 грн, заборгованість за процентами в розмірі 14 395 грн, комісія (пов`язані за надання кредиту) 1650 грн. та відсотки, нараховані по ст. 625 ЦК України в розмірі 5 500 грн.
Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки в повному обсязі.
Ухвалою суду від 06 травня 2026 року відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
22 травня 2026 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідачки ОСОБА_1 — адвоката Тальчук П. І., в якому зазначено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору саме Відповідачкою, зокрема відсутні підтвердження проходження ідентифікації через BankID, належності номеру телефону відповідачці, а також технічні дані авторизації. Сам по собі факт введення одноразового ідентифікатора не підтверджує волевиявлення відповідачки на укладення договору. Також у відзиві зазначено, що позивач не надав первинних бухгалтерських документів та належних платіжних доказів, які б підтверджували фактичне перерахування кредитних коштів саме відповідачці, а також правильність розрахунку заборгованості. Представник відповідачки звернув увагу на те, що нараховані проценти у розмірі 14 395 грн значно перевищують суму основного боргу у розмірі 10 100 грн, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності, передбаченим цивільним законодавством та практикою Верховного Суду. Крім того, зазначено, що умови договору щодо сплати комісії за надання кредиту є нікчемними, оскільки позивачем не доведено надання будь-яких додаткових послуг, за які могла б стягуватись така комісія. Також представниця відповідачки вказала, що вимоги про стягнення процентів та інших платежів відповідно до ст. 625 ЦК України є незаконними, оскільки в період дії воєнного стану позичальники звільняються від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань. У зв`язку з викладеним представниця відповідачки просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В судове засідання представниця позивача не з`явилась, згідно поданої заяви просила про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала.
Відповідачка ОСОБА_1 та представник відповідачки ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, проте надали відзив.
Зокрема суд встановив, що 25 липня 2025 року між сторонами був укладений кредитний договір № 25.07.2025-100001712. Відповідно до вказаного договору ТОВ «Споживчий центр» зобов`язалося надати та надало відповідачці кредит у розмірі 11 000,00 грн з загальним строком користування коштами протягом 140 днів з дня надання, а відповідачка зобов`язалася вчасно повернути кредит до 11 грудня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1,0 % за кожен день користування коштами. Комісія за надання кредиту- 15% від суми кредиту, що дорівнює 1 650 грн. 
Позичальниця свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 31 645 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 10 100 грн, заборгованість за процентами в розмірі 14 395 грн, комісія (пов`язані за надання кредиту) 1650 грн. та відсотки, нараховані по ст. 625 ЦК України в розмірі 5 500 грн. 
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Вищевказаний договір був укладений з дотриманням вимог щодо укладення електронних правочинів, передбачених ч.ч. 1-3 ст.207, ч. 1 ст.1054, ч. 1 ст.1055 ЦК України, ст.ст.11,12 Закону України «Про електронну комерцію», який містить усю інформацію та умови, що є необхідними для даного виду договорів, складений в передбаченій законом формі, підписаний відповідачем одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до ст.1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.ст.611,612,623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема, повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку.
З матеріалів справи вбачається, що позичальниця свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим за кредитним договором виникла заборгованість у загальному розмірі 31 645 грн, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 10 100 грн, заборгованість за процентами в розмірі 14 395 грн, комісія (пов`язані за надання кредиту) 1650 грн. та відсотки, нараховані по ст. 625 ЦК України в розмірі 5 500 грн.
Денна процента ставка за договором розрахована згідно ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», виходячи з умов кредитного договору.
Проценти за користування кредитом нараховані в межах строку дії договору по 11 грудня 2025 року.
Щодо посилання представниці відповідачки на висновки Верховного Суду, що містяться в постанові від 04.02.2026 року у справі №758/14925/23, є нерелевантним, оскільки в цій постанові Верховний Суд вважав, що суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, яке впливає на правильність вирішення спору, оскільки всі висновки у справі ґрунтуються на підставі дослідження копій доказів, які, на думку позивача, доводять факт укладення кредитного договору між сторонами та фактичного перерахування коштів відповідачу, яка ставила під сумнів надані позивачем докази, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді. Жоден із судів не виконав вимог статті 95 ЦПК України та не витребував у заявника оригіналів електронних доказів, незважаючи на клопотання відповідача. І це є порушенням принципу змагальності сторін.
Однак, всупереч зазначеному, у справі що переглядається, представниця відповідачки клопотання про витребування оригіналів електронних доказів не заявляла, а тому вказані доводи, суд відхиляє.
Разом з тим, суд звертає увагу на наступне.
Так, відповідно до підпункту 4.1 пункту 4 кредитного договору, кредитні кошти підлягали перерахуванню позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який був зазначений при оформленні кредиту.
Крім того, матеріали справи містять довідку ТОВ «Універсальні платіжні рішення» вих. №1-2602 від 26.02.2026, відповідно до якої на вказаний картковий рахунок було здійснено перерахування грошових коштів у сумі 11 000 грн. Таким чином, надані позивачем документи свідчать про фактичне виконання кредитодавцем своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів.
При цьому представницею відповідачки не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначений картковий рахунок не належить відповідачці. Також стороною відповідача не подано виписки по картковому рахунку чи інших банківських документів, які б спростовували факт зарахування коштів на вказану банківську картку або підтверджували відсутність надходження кредитних коштів.
Суд враховує, що саме відповідачка та її представник мали можливість надати відповідні докази, зокрема банківську виписку по рахунку, яка б підтверджувала доводи про неотримання кредитних коштів або неналежність карткового рахунку відповідачці, однак таких доказів суду надано не було.
Також суд зазначає, що відповідачкою у справі вчинялися дії, які свідчать про визнання наявності кредитних зобов`язань за спірним договором, а саме здійснювалися часткові платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Зокрема, відповідачкою було сплачено 1000 грн 19.08.2025 року, 500 грн 10.12.2025 року, 100 грн 15.01.2026 року та 300 грн 05.02.2026 року.
Суд враховує, що здійснення часткової оплати за кредитним договором свідчить про усвідомлення відповідачкою існування відповідного зобов`язання та підтверджує факт користування кредитними коштами. При цьому будь-яких доказів того, що вказані платежі були здійснені помилково або з інших підстав, матеріали справи не містять.
Отже, наведені обставини у своїй сукупності спростовують доводи сторони відповідача щодо не укладення кредитного договору та неотримання кредитних коштів.
Щодо посилання представниці відповідачки ОСОБА_3 про неправомірне нарахування комісії 
Так, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» електронним споживчим кредитуванням визначаються загальні витрати за споживчим кредитом, якими є витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
До загальних витрат за таким споживчим кредитом відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином положеннями Закон України «Про споживче кредитування» передбачено право банку або іншої фінансової установи встановлювати у кредитному договорі, зокрема і під час споживчого кредитування, комісію за обслуговування кредиту. Зі змістом та порядком її нарахування та сплати споживач ознайомлюються з інформації наданої кредитором, та погоджуючись на її сплату, приймає та узгоджує ці умови договору шляхом його підписання.
Отже, за встановлених судом обставин, сторони у пункті 9 заявки кредитного договору погодили, що комісія за споживчим кредитуванням нараховується за обслуговування кредитної заборгованості та за обслуговування, а саме за організацію та надання інформаційної підтримки позичальника по телефону та в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні та інші послуги та інші послуги, які не включено до цього пункту.
Одночасно в цьому ж пункті сторони договору кредитування внесли застереження до нарахування комісії, що вона не нараховується за надання на вимогу споживача один раз на місяць інформації про споживчий кредит, що є таким, що відповідає положенням частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
Таким чином сторонами погоджено порядок нарахування та сплати позичальником комісії за умовами укладеного на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» кредитного договору, внаслідок чого дії позивача з нарахування комісії відповідно до змісту пункту 9 цього договору є правомірними та підлягають виконанню відповідачем.
За такого, доводи представниці відповідача щодо необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту не суперечить вимогам діючого законодавства.
Суд вважає, що заборгованості за процентами річних на підставі ст. 625 ЦК відповідачці нараховані безпідставно, з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 69/2022 від 24.02.2022 року в Україні введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який триває і на даний час.
Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.
Пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, починаючи з 24.02.2022 року та до завершення введеного на території України воєнного стану, підстави для стягнення з відповідачки процентів за ст. 625 ЦК за невиконання грошових зобов`язань за кредитними договорами в цей період відсутні.
Таким чином, сума заборгованості за процентами річних на підставі ст. 625 ЦК з відповідачки не підлягає стягненню.
Отже, внаслідок невиконання ОСОБА_1 умов кредитних договору утворилася загальна заборгованість позичальника перед позивачем, яка становить 26 145 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом у розмірі 10 100 грн, заборгованість за процентами в розмірі 14 395 грн та комісія 1 650 грн.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Виходячи з вимог цієї статті, та з врахуванням того, що позивач просив в позовній заяві стягнути з відповідача на свою користь судовий збір, враховуючи, що позов задоволено частково, то суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача 2 200 гривень судового збору (26 145 гривень х 2 662,40 гривень / 31 645 гривень).
Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265,280-282,289 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; ідент. номер НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (місто Київ, вулиця Саксаганського, 133-А, ідентифікаційний код 37356833) заборгованість за кредитним договором № 25.07.2025-100001712 від 25 липня 2025 року в розмірі 26 145 гривень, у тому числі заборгованість за кредитом у розмірі 10 100 гривень, заборгованість за процентами в розмірі 14 395 гривень та комісія 1 650 гривень, а також судовий збір у розмірі 2 200 гривень.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Суддя М. С. Булкат