КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 червня 2026 року м. Київ справа №320/58731/25
Суддя Київського окружного адміністративного суду Парненко В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у місті Києві адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України, в якому просить суд:
- визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України № 5381/ІПК/99-00-09-04-03 ІПК від 08.10.2025;
- зобов`язати надати нову індивідуальну податкову консультацію відповідно до норм чинного законодавства.
В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що спірна податкова консультація не відповідає вимогам податкового законодавства, оскільки не містить повного та чіткого обґрунтування застосування відповідних норм права до описаної ним ситуації. Позивач вказує, що консультація фактично не містить однозначної відповіді щодо необхідності отримання ліцензії на право зберігання пального у випадку, коли пальне знаходиться у паливозаправнику, який використовується виключно для його транспортування до місць заправки будівельної техніки та транспортних засобів підприємства. Також позивач зазначає, що в консультації використано невизначені формулювання, зокрема, словосполучення «певний час у певному місці», без розкриття їх змісту та без посилання на конкретні норми законодавства, які б встановлювали критерії такого зберігання. На переконання позивача, відсутність чітких критеріїв не дозволяє платнику податків належним чином виконувати вимоги законодавства та прогнозувати податкові наслідки своєї діяльності. Позивач також вважає, що ДПС не надала належної відповіді на питання щодо місця отримання ліцензії у випадку, коли паливозаправник постійно переміщується між різними об`єктами будівництва. У зв`язку з цим позивач просить визнати ІПК протиправною, скасувати її та зобов`язати ДПС України надати нову консультацію відповідно до вимог чинного законодавства. 
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/58731/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.12.2025 адміністративну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти вимог позову та зазначає, що звернення ТОВ «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» від 04.09.2025 було розглянуто у встановленому законом порядку, а індивідуальна податкова консультація від 08.10.2025 №5381/ІПК/99-00-09-04-03 ІПК надана з урахуванням усіх фактичних обставин, викладених платником податків. ДПС України вказує, що в консультації наведено зміст поставлених питань, відповідні положення Закону України №3817-ІХ та надано роз`яснення щодо порядку їх застосування. Відповідач наголошує, що ІПК містить висновок про те, що у разі використання транспортного засобу виключно для переміщення пального обов`язок щодо отримання ліцензії на право зберігання пального не виникає, а ліцензування може бути необхідним лише у випадку фактичного зберігання пального у певному місці, де наявні об`єкти оподаткування. На думку відповідача, консультація не встановлює нових правил поведінки, а лише містить роз`яснення чинного законодавства. ДПС також зазначає, що незгода платника податків із змістом консультації або його бажання отримати більш деталізовані роз`яснення не свідчать про її протиправність. Відповідач наголошує, що чинне законодавство не зобов`язує контролюючий орган надавати відповіді на всі можливі варіанти розвитку господарських ситуацій або встановлювати нові правові критерії, які відсутні в законі. У зв`язку з цим ДПС України просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
-клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, з приводу якого суд зазначає наступне.
Відповідно до статей 12, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи незначної складності можуть розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування не потребують проведення судового засідання з викликом сторін.
Предметом спору у цій справі є виключно перевірка правомірності індивідуальної податкової консультації, наданої ДПС України за результатами розгляду звернення позивача. Спір не пов`язаний із встановленням складних фактичних обставин, не потребує допиту свідків, проведення експертиз чи дослідження значного обсягу доказів. Усі обставини справи підтверджуються письмовими доказами, які містяться у матеріалах справи.
Посилання відповідача на важливість спору для формування єдиної правозастосовної практики саме по собі не свідчить про необхідність переходу до загального позовного провадження, оскільки критерієм для зміни порядку розгляду справи є складність предмета доказування та необхідність безпосереднього дослідження доказів у судовому засіданні.
Суд також враховує, що предметом спору є виключно питання правильності застосування норм податкового законодавства при наданні індивідуальної податкової консультації, а вирішення такого спору здійснюється шляхом правової оцінки письмових доказів та нормативного регулювання.
За таких обставин суд доходить висновку, що характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, а тому клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволенню не підлягає.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» є юридичною особою, яка здійснює господарську діяльність на території України та використовує у своїй діяльності спеціалізований транспортний засіб — паливозаправник, призначений для перевезення та розливу рідкого пального.
04.09.2025 ТОВ «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» звернулося до Державної податкової служби України із письмовим зверненням щодо надання індивідуальної податкової консультації з питань практичного застосування норм законодавства у сфері зберігання пального.
У зверненні позивач зазначив, що використовує паливозаправник виключно для перевезення власного пального до місць заправки транспортних засобів та будівельної техніки, задіяної при виконанні будівельно-монтажних робіт на різних будівельних майданчиках. При цьому підприємство вказало, що не є платником акцизного податку та використовує пальне виключно для власного споживання.
Позивач повідомив, що під час здійснення господарської діяльності після заправки техніки у резервуарі паливозаправника може залишатися певна кількість пального, яка використовується надалі для забезпечення діяльності підприємства. Також у зверненні зазначалося, що паливозаправник постійно переміщується між різними об`єктами будівництва та фактично не має постійного місця дислокації або стаціонарного місця зберігання пального.
У зв`язку з цим позивач просив надати роз`яснення щодо того, чи виникає у нього обов`язок отримання ліцензії на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання у випадку, коли після завершення заправки частина пального залишається у резервуарі паливозаправника; на яку адресу необхідно отримувати таку ліцензію за відсутності стаціонарного місця зберігання пального; а також яким чином виконати вимоги законодавства за відсутності спеціального нормативного регулювання описаної ситуації.
За результатами розгляду звернення ДПС України надала індивідуальну податкову консультацію від 08.10.2025 №5381/ІПК/99-00-09-04-03 ІПК, яку внесено до Єдиного реєстру індивідуальних податкових консультацій.
У зазначеній консультації контролюючий орган навів положення Закону України від 18.06.2024 №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» та зазначив, що зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання за наявності відповідної ліцензії. 
При цьому ДПС України роз`яснила, що якщо транспортний засіб використовується виключно для переміщення пального, а не для його зберігання певний час у певному місці, де наявні об`єкти оподаткування, обов`язок щодо отримання ліцензії на право зберігання пального у суб`єкта господарювання не виникає. Водночас у разі зберігання пального у транспортному засобі певний час у певному місці, яке використовується суб`єктом господарювання на праві власності або користування, необхідним є отримання відповідної ліцензії на право зберігання пального.
Вважаючи, що індивідуальна податкова консультація від 08.10.2025 №5381/ІПК/99-00-09-04-03 ІПК не відповідає вимогам податкового законодавства та підлягає скасуванню, ТОВ «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» звернулося до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Згідно з підпунктом 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація є роз`ясненням контролюючого органу, наданим платнику податків щодо практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, та зареєстрованим у єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій.
Відповідно до пункту 52.1 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства.
Згідно з пунктом 52.2 статті 52 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер та може використовуватися виключно платником податків, якому її надано.
Пунктом 52.5 статті 52 Податкового кодексу України встановлено, що індивідуальна податкова консультація повинна містити: опис питань, що порушуються платником податків; обґрунтування застосування норм законодавства; висновок з питань практичного використання окремих норм законодавства.
Відповідно до пункту 53.2 статті 53 Податкового кодексу України платник податків може оскаржити до суду індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, якщо, на думку такого платника податків, вона суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.
Системний аналіз наведених положень свідчить, що предметом судового контролю у справах цієї категорії є перевірка відповідності індивідуальної податкової консультації вимогам податкового законодавства, зокрема встановлення того, чи містить така консультація опис поставлених платником питань, обґрунтування застосування відповідних норм законодавства та висновок щодо їх практичного використання, а також чи не суперечить викладена у ній правова позиція змісту відповідних норм права.
Суд враховує, що індивідуальна податкова консультація не є нормативно-правовим актом, не встановлює нових правил поведінки, не створює нових прав чи обов`язків для платників податків та не може підміняти собою законодавче регулювання. Її призначення полягає виключно у роз`ясненні контролюючим органом порядку застосування вже існуючих норм законодавства до обставин, викладених у зверненні платника податків.
Відповідно до підпункту 14.1.6-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України акцизний склад пересувний — це транспортний засіб, на якому переміщується та/або зберігається пальне або спирт етиловий на митній території України.
Разом із тим законодавством визначено, що не є акцизним складом пересувним транспортний засіб, який використовується суб`єктом господарювання, що не є розпорядником акцизного складу та платником акцизного податку, для переміщення на митній території України власного пального виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.
Відповідно до частини першої статті 28 Закону України від 18.06.2024 №3817-ІХ «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» зберігання пального здійснюється суб`єктами господарювання за наявності ліцензії на право зберігання пального або ліцензії на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки.
Частиною другою статті 28 Закону №3817-ІХ встановлено, що ліцензія на право зберігання пального або ліцензія на право зберігання пального виключно для потреб власного споживання та/або промислової переробки отримується на кожне місце зберігання пального.
Відповідно до статті 43 Закону №3817-ІХ для отримання ліцензії суб`єкт господарювання подає заяву, в якій, зокрема, зазначаються відомості про адресу місця зберігання пального та ідентифікатор об`єкта оподаткування.
Таким чином, законодавець пов`язує необхідність отримання ліцензії саме з наявністю місця зберігання пального, тоді як питання розмежування транспортування пального та його зберігання вирішується з урахуванням фактичних обставин кожного конкретного випадку.
Судом встановлено, що 04.09.2025 ТОВ «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» звернулося до ДПС України із запитом про надання індивідуальної податкової консультації щодо практичного застосування норм законодавства у сфері зберігання пального. 
У своєму зверненні позивач повідомив, що використовує паливозаправник для перевезення власного пального до місць заправки транспортних засобів та будівельної техніки, не є платником акцизного податку та використовує пальне виключно для власного споживання. 
Також позивач поставив питання щодо необхідності отримання ліцензії на право зберігання пального у випадку, якщо після заправки техніки в ємності паливозаправника залишається певна кількість пального, а також щодо адреси отримання відповідної ліцензії та порядку виконання вимог законодавства за відсутності спеціального нормативного регулювання описаної ситуації. 
За результатами розгляду зазначеного звернення ДПС України надала індивідуальну податкову консультацію від 08.10.2025 №5381/ІПК/99-00-09-04-03 ІПК, в якій навела обставини, викладені платником податків, проаналізувала положення Закону №3817-ІХ та дійшла висновку, що у разі використання транспортного засобу для переміщення пального обов`язок щодо отримання ліцензії на право зберігання пального не виникає, тоді як у разі зберігання пального певний час у певному місці, яке використовується суб`єктом господарювання на праві власності або користування, необхідно отримати відповідну ліцензію. 
Оцінюючи доводи позивача про те, що індивідуальна податкова консультація не містить у повній мірі опису поставлених питань та належного обґрунтування застосування норм законодавства, суд зазначає наступне.
Зі змісту оскаржуваної консультації вбачається, що відповідачем наведено фактичні обставини, викладені у зверненні позивача, відображено усі питання, поставлені платником податків, наведено положення Закону №3817-ІХ, які регулюють спірні правовідносини, та сформульовано висновки щодо їх практичного застосування. 
Отже, суд дійшов висновку, що спірна консультація містить усі складові, передбачені пунктом 52.5 статті 52 Податкового кодексу України. 
Надаючи оцінку доводам позивача про відсутність чіткої відповіді на поставлені питання, суд вважає їх необґрунтованими.
Із змісту консультації вбачається, що контролюючий орган фактично надав відповідь щодо обох можливих варіантів поведінки суб`єкта господарювання: у разі транспортування пального ліцензія не потрібна, а у разі його зберігання у певному місці виникає обов`язок щодо отримання відповідної ліцензії. 
Таким чином, твердження позивача про ненадання відповіді на поставлені питання не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Щодо доводів позивача про те, що консультація містить невизначене формулювання «певний час у певному місці», суд зазначає таке.
Ні Податковий кодекс України, ні Закон №3817-ІХ не містять визначення конкретного проміжку часу, після спливу якого перебування пального у транспортному засобі набуває ознак його зберігання у розумінні законодавства про ліцензування. 
Відтак контролюючий орган не наділений повноваженнями самостійно встановлювати нові критерії, строки чи інші юридично значимі ознаки, які відсутні у законодавстві. 
Індивідуальна податкова консультація не є нормативно-правовим актом та не може доповнювати законодавче регулювання новими правилами поведінки. 
Тому відсутність у консультації конкретного визначення поняття «певний час» не може свідчити про її протиправність.
Надаючи оцінку доводам позивача щодо ненадання відповіді на питання про адресу отримання ліцензії, суд виходить із того, що чинне законодавство пов`язує отримання ліцензії із конкретним місцем зберігання пального. 
При цьому у консультації контролюючим органом прямо зазначено, що ліцензія необхідна у випадку зберігання пального у місці, яке використовується суб`єктом господарювання на праві власності або користування та де наявні об`єкти оподаткування.
Отже, відповідач надав роз`яснення в межах поставленого питання та у спосіб, визначений законодавством.
Суд звертає увагу, що позивачем не наведено конкретних норм законодавства, яким суперечить індивідуальна податкова консультація від 08.10.2025 №5381/ІПК/99-00-09-04-03 ІПК. 
Фактично позовні вимоги зводяться до незгоди позивача із рівнем деталізації наданого роз`яснення та бажання отримати більш розгорнуті відповіді на питання, які можуть виникати під час здійснення господарської діяльності у майбутньому.
Разом із тим пункт 53.2 статті 53 Податкового кодексу України передбачає можливість скасування індивідуальної податкової консультації лише у випадку її невідповідності нормам або змісту відповідного законодавства. Саме по собі незадоволення платника податків змістом консультації або його незгода з викладеною у ній правовою позицією не є підставою для визнання такої консультації протиправною.
Враховуючи встановлені обставини справи, оцінивши кожний довід позивача та заперечення відповідача, суд дійшов висновку, що індивідуальна податкова консультація ДПС України від 08.10.2025 №5381/ІПК/99-00-09-04-03 ІПК відповідає вимогам пункту 52.5 статті 52 Податкового кодексу України, містить належне обґрунтування застосування норм законодавства та не суперечить положенням Податкового кодексу України і Закону №3817-ІХ.
Відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Решта доводів учасників справи висновків суду по суті справи не змінюють.
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду даної справи, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, cуд,
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ» до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації, зобов`язання вчинити певні дії, – відмовити.
Питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.