Справа № 459/1565/26 
Провадження № 2/459/654/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
12 червня 2026 року Шептицький міський суд Львівської області в складі: 
головуючого судді       Отчак Н.Я. 
з участю секретаря       Савіцької Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В :
20.04.2026 позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №6051943 від 19.01.2025 у розмірі 23184,00 грн.
В обґрунтування вимог зазначила, що 19.01.2025 між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений договір про споживчий кредит №6051943. ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти шляхом їх перерахування на картку позичальника, яку Позичальник вказав при оформленні кредиту. Відповідач зі свого боку не виконав умови кредитного договору. 
24.11.2025 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 24112025, відповідно до умов якого Клієнт (Первісний Кредитор) відступає (передає) Фактору (Новий Кредитор) Права вимоги, а Фактор набуває Права вимоги від Клієнта та сплачує Клієнту за відступлення Прав вимог Фінансування у сумі, що дорівнює ціні Договору у порядку та у строки встановлені цим Договором. Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 24112025 від 24.11.2025, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №6051943 складає: 23184,00 грн. Станом на дату складання позовної заяви заборгованість за Договором №6051943 від 19.01.2025 становить: заборгованість по тілу – 4200грн; заборгованість по комісії за обслуговування кредиту – 10584,00 грн; сума заборгованості за неустойкою (штраф, пеня) – 8400,00 грн, загальна заборгованість – 23184,00 грн.
Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просить позов задовольнити.
Ухвалою від 22.04.2026 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 21.05.2026 з повідомленням сторін, який відкладено на 12.06.2026.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.
Представник позивача просила розгляд справи проводити у її відсутності.
Відповідач у судові засідання повторно не з`явився, заяв чи клопотань про розгляд справи у його відсутності не подавав, про причини неявки суд не повідомив, при цьому суд вжив всіх можливих заходів для виклику останнього до суду. Відзиву на позовну заяву відповідачем не було подано.
На підставі норм ст.ст. 280-281 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи.
З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що 19.01.2025 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит №6051943 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». 
Відповідно до умов Договору кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у розмірі у розмірі 4200,00 грн. строком на 360 днів (п.п.1.2,1.3 договору).
Відповідно до умов договору сторони погодили комісію за надання кредиту в розмірі 12,60 грн, яка нараховується одноразово, а також комісію за обслуговування кредиту за весь строк кредитування, яка становить 12936,00 грн. Процентна ставка за кредитом є фіксованою та становить 0,0010% річних (п. 1.5.1.-1.5.4. договору).
На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем за договором про споживчий кредит №6051943 від 19.01.2025, позивачем надано платіжне доручення №146453999 від 19.01.2025 про перерахування коштів відповідачу на суму 4200,00 грн., картка № НОМЕР_1 .
Даний договір підписаний ОСОБА_1 електронним одноразовим ідентифікатором 975840.
Із копії договору факторингу №24112025 від 24.11.2025, акту прийому-передачі реєстру боржників від 24.11.2025, платіжної інструкції №191 від 25.11.2025 та реєстру боржників судом встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу №24112025 від 24.11.2025, за яким ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» право вимоги, а ТОВ ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаними у Акті прийому передачі реєстру боржників, в тому числі відповідно до Реєстру набуло право вимоги до боржника ОСОБА_1 , який має заборгованість у сумі 23184,00 грн. за кредитним договором №6051943.
Вирішуючи даний спір суд виходить з таких мотивів та правових норм чинного законодавства.
Відповідно статті 11 ЦК України договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних праві та обов`язків.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 628, 629 ЦК України).
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За правилом частини 1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.
Відповідно до положень частин 1, 3 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частиною 1 статті 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі статтею 3 якого, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частини 4, 5 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору,щодо дійсності якого заперечує відповідач,його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 укладено з ТОВ «Мілоан» кредитний договір №6051943 від 19.01.2025, за умовами яких відповідач отримав грошові кошти шляхом їх перерахування на банківській картковий рахунок, зазначений у вказаному договорі. 
Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції.
Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказаний договір прирівнюється до укладених в письмовій формі. 
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Таким чином, позичальник ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитними договором не виконав, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) не повернув, унаслідок чого виникла заборгованість.
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, кредитор має право вимагати його виконання.
Щодо переходу права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до боржника ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
24.11.2025 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 24112025.
Підписані та скріплені печатками акти прийому-передачі Реєстру боржників від 24.11.2025, відповідно підтверджують факт переходу від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.
З огляду на наведене, а також, враховуючи, що договір факторингу не є нікчемним за законом та не визнаний судом недійсним, суд вважає, що ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на підставі чинного договору набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором №6051943 від 19.01.2025.
Відтак, суд, дослідивши наявні у справі докази, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості кредитним договором №6051943 від 19.01.2025 у сумі 4200грн, яка складається з: заборгованості по тілу – 4200 грн.
Щодо заборгованості за комісією за обслуговування кредиту - 10584,00 грн.
Позивач просить стягнути з відповідача 10584,00 грн як заборгованість за комісією за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) за договором про споживчий кредит № 6051943. Необхідність внесення плати за обслуговування кредитної заборгованості передбачена умовами договору № 6051943 та паспортом споживчого кредиту № 6051943, згідно з якими комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) за весь строк кредитування становить 12936 грн і нараховується за ставкою 14,00 відсотків від суми кредиту за кожний розрахунковий період (крім останнього), визначений графіком платежів.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості цієї вимоги, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» формально надає кредитодавцю право передбачати у договорі споживчого кредиту комісію за обслуговування кредиту, однак реалізація такого права має здійснюватися в суворій відповідності до вимог закону, принципів добросовісності, розумності та справедливості.
За приписами статей 3, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, однак така свобода договірних відносин обмежена необхідністю додержання вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а також засад добросовісності, розумності та справедливості. Тому сама по собі наявність у договорі умови про сплату комісії за обслуговування кредиту не є достатньою підставою для її стягнення; суд має перевірити відповідність такої умови закону та її економічний зміст.
Верховний Суд, зокрема у постанові від 09 жовтня 2024 року у справі № 582/202/22 (провадження № 61-15120св23), сформулював правову позицію, відповідно до якої умови договору про споживчий кредит у частині щомісячних (поточних) комісій за управління та обслуговування кредиту є нікчемними в силу частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», якщо у кредитному договорі не визначено конкретний, деталізований перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, і якщо відсутні докази фактичного надання таких послуг позичальникові. Верховний Суд констатував, що встановлення на користь кредитодавця періодичних платежів, які за своєю природою не відповідають жодній реальній самостійній послузі, призводить до фактичного прихованого збільшення ціни кредиту та порушує баланс прав і обов`язків сторін.
У цьому контексті суд зазначає, що для покладення на споживача обов`язку сплачувати комісію за обслуговування кредиту кредитодавець має довести: (1) наявність конкретного, чітко визначеного переліку послуг, пов`язаних з «обслуговуванням кредиту (кредитної заборгованості)», які є самостійними за своєю правовою та економічною природою і спрямовані на задоволення інтересів позичальника, а не виконання власних зобов`язань кредитодавця; (2) фактичне надання таких послуг позичальникові протягом строку кредитування; (3) співмірність розміру комісії обсягу та характеру реально наданих послуг - відсутність ознак перетворення комісії на приховану плату за користування кредитом.
Із умов договору № 6051943 та паспорта споживчого кредиту вбачається, що комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) визначена загально як плата за «обслуговування кредитної заборгованості», без наведення конкретного, деталізованого переліку послуг, які охоплюються цим поняттям і які були б самостійними сервісними послугами для позичальниці, відмінними від базового виконання кредитодавцем своїх зобов`язань за договором. Використане у договорі узагальнене формулювання не розкриває змісту конкретних дій кредитодавця, які могли б розглядатися як окрема послуга на користь позичальниці. Це узгоджується з висновками Верховного Суду у справі № 582/202/22, де зазначено, що відсутність у договорі переліку додаткових та супутніх послуг за відповідною комісією унеможливлює покладення такого обов`язку на позичальника.
Позивач не надав жодних доказів фактичного надання ОСОБА_1 будь-яких конкретних сервісних послуг у межах обслуговування кредиту: матеріали справи не містять відомостей (логів, звітів, актів, виписок) про додаткові інформаційні, консультаційні чи інші послуги, які б системно надавалися відповідачці та були б охоплені спірною комісією. Також відсутні докази звернень відповідачки за такими послугами і їх задоволення кредитодавцем. Верховний Суд у справі № 582/202/22 підкреслив, що відсутність доказів фактичного надання послуг унеможливлює стягнення комісії незалежно від наявності відповідного формального положення у тексті договору.
Суд звертає увагу на структуру платежів за графіком до договору № 6051943. Загальна комісія за обслуговування кредиту за весь строк кредитування становить 12936 грн при сумі кредиту 4200,00 грн, тобто більш ніж утричі перевищує суму наданого кредиту. За таких умов суд доходить висновку, що «комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості)» у спірному договорі виконує фактично функцію основного елемента ціни кредиту, є домінуючою складовою загальної вартості кредиту для споживача та не кореспондує жодним самостійним сервісним послугам, що надавалися б позичальнику понад виконання кредитодавцем власного обов`язку з видачі та супроводу кредиту. За своєю економічною суттю ця комісія виступає прихованою платою за користування кредитом, а не оплатою реальних додаткових послуг.
Такий спосіб формування ціни кредиту не відповідає вимогам добросовісності, розумності та справедливості, закріпленим у статті 3 ЦК України, і призводить до фактичного обмеження прав споживача порівняно з гарантіями, встановленими Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до частини п`ятої статті 12 цього Закону умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законом, є нікчемними. Нікчемність таких умов має місце в силу прямої вказівки закону і не потребує спеціального визнання судом. Верховний Суд у справі № 582/202/22 прямо підтвердив, що аналогічні умови договорів є нікчемними (абсолютно недійсними) ab initio, тобто з моменту їх включення до договору, незалежно від ухвалення судового рішення.
Беручи до уваги, що у договорі № 6051943 та паспорті споживчого кредиту відсутній конкретний, чітко визначений перелік послуг, які б обґрунтовували сплату комісії за обслуговування кредиту; позивач не довів фактичного надання відповідачці будь-яких окремих сервісних послуг, охоплених цією комісією; за своєю економічною суттю спірна комісія є прихованою платою за користування кредитом і не відповідає стандартам справедливого балансу прав та обов`язків сторін у споживчому кредитуванні, а умова договору в частині спірної комісії є нікчемною в силу частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», що відповідає правовій позиції Верховного Суду, - суд доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 комісії за обслуговування кредиту в сумі 10584,00 грн.
Що стягнення неустойки (штрафу, пені) за кредитним договором у розмірі - 8400 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні`у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжено і триває по теперішній час.
Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 року №183/7850/22 (61-14740св23) зазначив тлумачення п.18Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч.2 ст.625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Враховуючи зазначене вище, вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за неустойкою (штрафом, пенею) за договором №6051943 від 19.01.2025, не відповідає вимогам Закону, а тому в цій частині задоволенню не підлягає.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (стаття 78 ЦПК України).
Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №6051943 від 19.01.2025 у сумі 4200грн, яка складається з: заборгованості по тілу – 4200 грн.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Відтак, з відповідача у користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 482,32грн.
Щодо вимог в частині стягнення з відповідача витрат пов`язаних з розглядом справи, а саме з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів в розмірі 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 1664,00 грн., то дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вказана вимога про стягнення зазначених витрат є безпідставною, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що такі витрати були понесені в процесі розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 354 ЦПК України, суд 
у х в а л и в:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (ЄДРПОУ 35625014, м. Київська обл., м. Бровари, вул. Лісова, 2) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за Договором №6051943 від 19.01.2025 у розмірі 4200,00грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» сплачений судовий збір у розмірі 482,32 грн. 
В задоволенні решти вимог – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач може оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 12 червня 2026 року.

Суддя: Н. Я. Отчак