РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ЗАОЧНЕ

Справа № 495/8613/24
Номер провадження 2/495/3422/2026
29 квітня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого одноособово – судді Гелла С.В., 
при секретарі судового засідання Дущенко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Білгород-Дністровському в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИМОР`Я» про стягнення заробітної плати, 

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИМОР`Я» в якому просить: стягнути з ТОВ «ПРИМОР`Я» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 47 000 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.03.2024 по день звернення до суду у розмірі 40 700 грн, а також грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 24 000 грн; стягнути з ТОВ «ПРИМОР`Я» на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог
1.1. Наказом №12-ВК від 15.04.2021 позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «ПРИМОР`Я» на посаду охоронця, де працював до лютого 2024 року. Після звільнення адміністрація підприємства ТОВ «ПРИМОР`Я» видала на руки позивачу трудову книжку, проте у трудовій книжці запис про його звільнення відсутній, більш того, розрахунок з позивачем на день звільнення відповідачем не здійсненний. Відсутність запису у трудовій книжці свідчить про те, що наразі позивач рахується працюючим на підприємстві ТОВ «ПРИМОР`Я», на посаді на яку його було прийнято, на підтвердження вказаного надав трудову книжку серії НОМЕР_1 . На час звільнення позивачу була нарахована заробітна плата за період роботи за 7 місяців у 2023 рок, але відповідач відмовляється виплачувати заробітну плату за вказаний проміжок час у зв`язку з відсутністю коштів на підприємстві.
Позивач звернувся з листом до Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з приводу невиплаченої заробітної плати і грошової компенсації за невикористану відпустку, однак листом від 08.08.2024 позивачу було повідомлено, що провести перевірку обставини викладених у його зверненні не вдається можливим, оскільки представнику державної служби не вдалось зустрітися з представником адміністрації ТОВ «ПРИМОР`Я».
Позивач звернувся до відповідача з метою отримання довідки про заборгованість по заробітній платі, однак відповідач таке звернення проігнорував.
На підтвердження нарахованої заробітної плати за період з червня по грудень 2023 у суму 47 900 грн позивач надав реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування Пенсійного фону України, з якого вбачається, що ТОВ «ПРИМОР`Я» надав відомості про нарахування позивачу за вказаний період 47 900 грн (7 місяців х 6700 грн) та сплатило за нього відповідні страхові внески.
Окрім того, позивач вважає, що внаслідок протиправних дій з боку відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 20 000 грн. Як зазначає позивач вказана моральна шкода виразилась тим, що відповідач порушив його конституційні права, не оформив своєчасно його звільнення, що призвело до переживань і страждань з боку позивача.
1.2. Представник відповідача відзиву або заперечень на позовну заяву суду не надав.

Рух справи у суді 
ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.
За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 16.09.2024 року визначено головуючого для її розгляду – суддю Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Боярського О.О.
Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.01.2025 клопотання позивача задоволено; витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИМОР`Я», (код ЄДРПОУ: 31129880, 67780, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт Сергіївка, вул. Набережна Перемоги, №3) довідку про нараховану, але не виплачену заробітку плату ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , станом на день звільнення та 01.09.2024 року, а також довідку про середню заробітну плату та суму грошової компенсації за невикористані відпустки.
Відповідно до вимог статті 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) проведено повторний автоматизований розподіл вищевказаної справи згідно із розпорядженням в.о. керівника апарату суду №1597 від 24.06.2025 (у зв`язку із відстороненням від здійснення правосуддя судді Боярського О.О.) вказана справа передана для розгляду головуючому судді Гелла С.В.
Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2025 справу прийнято до провадження.
Ухвалою судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.08.2025 визнано обов`язковою явку представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИМОР`Я» у судове засідання; окрім того, визнано необхідним повторно направити на адресу відповідача ухвалу суду від 15.01.2025 року про витребування доказів.
Позивач подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримає та просить їх задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не з’ явився, про час та місце слухання справи повідомлений, причини неявки суду невідомі.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.1, 2 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Враховуючи зазначене, суд вважає можливим у даній цивільній справі ухвалити заочне рішення.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування
Наказом №12-ВК від 15.04.2021 позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «ПРИМОР`Я» на посаду охоронця, де працював до лютого 2024 року. Після звільнення адміністрація підприємства ТОВ «ПРИМОР`Я» видала на руки позивачу трудову книжку, проте у трудовій книжці запис про його звільнення відсутній, більш того, розрахунок з позивачем на день звільнення відповідачем не здійсненний. Відсутність запису у трудовій книжці свідчить про те, що наразі позивач рахується працюючим на підприємстві ТОВ «ПРИМОР`Я» на посаді на яку його було прийнято, на підтвердження вказаного надав трудову книжку серії НОМЕР_1 . На час звільнення позивачу була нарахована заробітна плата за період роботи за 7 місяців у 2023 рок, але відповідач відмовляється виплачувати заробітну плату за вказаний проміжок час у зв`язку з відсутністю коштів на підприємстві.
Позивач звернувся з листом до Південного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з приводу невиплаченої заробітної плати і грошової компенсації за невикористану відпустку, однак листом від 08.08.2024 позивачу було повідомлено, що провести перевірку обставини викладених у його зверненні не вдається можливим, оскільки представнику державної служби не вдалось зустрітися з представником адміністрації ТОВ «ПРИМОР`Я».
На підтвердження нарахованої заробітної плати за період з червня по грудень 2023 у суму 47 900 грн позивач надав реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного страхування Пенсійного фону України, з якого вбачається, що ТОВ «ПРИМОР`Я» надав відомості про нарахування позивачу за вказаний період 47 900 грн (7 місяців х 6700 грн) та сплатило за нього відповідні страхові внески.
Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті1 Закону України "Про оплату праці".
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно зі статтею116 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
За нормами ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести із звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116,117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частинапершастатті2 ЦПК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Крім того, Верховний Суд неодноразово зауважував, що у визначенні розподілу тягаря доказування у подібних справах, саме відповідач як роботодавець зобов`язаний надати суду докази дотримання процедури звільнення і проведення повного розрахунку, оскільки вони знаходяться у його розпорядженні (постанова Верховного суду від 20 лютого 2019 року у справі № 296/4465/16ц, від 06 березня 2019 року у справі № 450/1886/14).
Отже, судом встановлено, що наявна заборгованість по заробітній платі позивачу не сплачена, і відповідачем не надано відомостей про поважність причини її невиплати.
Оскільки роботодавцем не проведено з позивачем повного розрахунку при звільненні, а тому він має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п. 5 розділу ІV «Порядку обчислення середньої заробітної плати» основою для визначення загальної суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно із п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Пунктом 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, передбачено нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Виходячи із того, що відповідачем не надано заперечень на позовну заяву, проігноровано ухвалу щодо обов`язком участі відповідача, а також ухвали про витребування доказів, суд приходить до висновку, що відповідач не зацікавлений у розгляді справи.
З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині стягнення з ТОВ «ПРИМОР`Я» на користь позивача нарахованої але не виплаченої заробітну плату у розмірі 47 000 грн, а також середній заробіток за час затримки розрахунку зав період з 01.03.2024 по день звернення до суду у розмірі 40 700 грн, а також грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 24 000 грн
Що стосується заявлених вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень.
Відповідно до ст.23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Крім цього, згідно змісту п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Також, відповідно до п. 5 цієї ж постанови Пленуму, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Положеннями п. 9 даної постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.
Також слід виходити з позиції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.3,19 Конституції України) та завжди викликає в людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
Тобто, у даній категорії справ, і у даній справі зокрема (зважаючи на доводи позивача), слід встановити наявність загальних підстав для стягнення моральної шкоди, а саме: факту заподіяння позивачу (позивачам) шкоди, суть якої повинна полягати у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо них; протиправність діяння відповідача; наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача; вину відповідача у заподіянні такої.
При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами.
Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 13ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, у зазначеній справі суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22) гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд встановлює, що наявність моральної шкоди не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Відповідно до частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивачем не надано, медичних документів (довідки, виписки, результати обстежень), що свідчили б про погіршення стану здоров`я, висновків фахівців (психологів, психіатрів), які б підтвердили наявність та глибину душевних чи фізичних страждань (біль, мука, тривога, стрес, розчарування), або інших об`єктивних фактів, що доводили б рівень страждання чи приниження.
Самі по собі негативні емоції, викликані протиправними діями органу державної влади, не завжди досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду (згідно з постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17).
Суд не керується припущеннями, а зобов`язаний оцінювати належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Оскільки факт завдання моральної шкоди та її розмір, не підтверджені жодними об`єктивними доказами, а ґрунтуються виключно на припущеннях позивача щодо умовного обчислення, суд вважає, що позов є недоведеним.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати, а тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

У Х В А Л И В:
Позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИМОР`Я» про стягнення заробітної плати – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРИМОР`Я» (ЄДРПОУ 31129880, вулиця Набережна, 3, смт Сергіївка, місто Білгород-Дністровський, Одеська область) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі у розмірі 47 000 грн, середній заробіток за час затримки у розмірі 40 700 грн, а також грошову компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 24 000 грн.
В решті позову відмовити.
Стягнути  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )  на користь держави судовий збір у сумі 1 211 грн 20 коп. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. 

Суддя Гелла С.В.