СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Харків Справа № 922/4753/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В.,
за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І., 
за участю:
прокурора - Лахтюк Л.В. - на підставі посвідчення від 01.03.2023 №072996; 
1-го позивача - не з`явився; 
2-го позивача - не з`явився; 
3-го позивача - не з`явився; 
відповідача (апелянта) - Калитвянська С.О. - на підставі довіреності від 31.12.2025 №ДЕП 20251231008;
розглянувши у відритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги", м. Дніпро, (вх.№1174 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 (суддя Аюпова Р.М., ухвалене в м.Харків, дата складення повного тексту - 04.05.2026) 
за позовом: Лозівської окружної прокуратури, Харківська область, м. Лозова, в інтересах держави, в особі Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, Харківська область, м. Лозова, Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, Харківська область, Лозівський район, с. Біляївка, Північно-східного офісу Держаудитслужби, м.Харків, 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги", м. Дніпро,
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів, 

ВСТАНОВИВ:
Виконувач обов`язків керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, Північно-східного офісу Держаудитслужби звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до ТОВ "Донецькі енергетичні послуги", в якому просив суд:
- визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 12.03.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 11.06.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 7 від 09.07.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 8 від 08.08.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 9 від 09.09.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 10 від 08.10.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 11 від 07.11.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 12 від 10.12.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- визнати недійсною додаткову угоду № 13 від 24.12.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; 
- стягнути з ТОВ “Донецькі енергетичні послуги” на користь Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області кошти в сумі 137047,53грн.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що вивченням виконання умов договору встановлено, що з лютого по грудень 2024 року сторони укладали додаткові угоди, якими змінювалась ціна за одиницю товару. Необхідність збільшення ціни за електричну енергію публікуються замовником на сайті при внесенні інформації щодо змін до договору з обґрунтуванням наявністю підстав, а саме: коливанням ціни товару на ринку та зміною середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю. Документи, що підтверджують наявність таких підстав в електронній системі публічних закупівель "Prozorro" відсутні. 
Згідно з інформацією отриманою прокурором від Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області (вих. № 02.1-13/1801 від 11.08.2025) та доданих до неї матеріалів, ціна за одиницю електричної енергії була збільшена на підставі листів ТОВ "Донецькі енергетичні послуги", до яких додано роздруківки з сайту ДП "Оператор ринку" та проекти додаткових угод.
З наведених вище документів вбачається, що за спожиту у січні - грудні 2024 року електричну енергію виконавчим комітетом було здійснено оплату за цінами, що встановлені постачальником в односторонньому порядку на попередні розрахункові періоди на підставі укладених додаткових угод до договору № 446 Ха від 28.12.2023, які підлягають визнанню недійсними, що тягне за собою застосування наслідків такої недійсності.
Так, внаслідок укладення додаткових угод від 12.03.2024 № 1, від 11.06.2024 №6, від 09.07.2024 № 7, від 08.08.2024 № 8, від 09.09.2024 № 9, від 08.10.2024 № 10, від 07.11.2024 №11, від 10.12.2024 № 12, від 24.12.2024 № 13 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха, ціна на електричну енергію залежно від періоду споживання збільшувалась з 5,69 % до 41,54% від початково визначеної в договорі (з 7,08049 грн до 10,02289 грн за 1 кВт/год, з ПДВ), що потягло зменшення обсягу закупівлі товару, який споживач розраховував отримати при її оголошенні та проведенні. Договір виконано та оплачено на загальну суму 764315,89грн., що підтверджується актами за спожиту електроенергію та платіжними інструкціями.
Оспорюваними додатковими угодами у тому числі перевищено 10% ліміт збільшення ціни за одиницю товару. Крім того, всупереч приписам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" збільшення ціни за одиницю товару (електроенергії) призвело до зменшення її отримання споживачем з 130000,00 кВт до 91741,00 кВт та витрату більшої суми на її придбання.
Отже, вказані додаткові угоди № № 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 до від 28.12.2023 № 446 Ха укладено з порушенням вимог ст. ст. 5, 41 Закону України "Про публічні закупівлі", п. 4 ч. 3 ст. 57 Закону України "Про ринок електричної енергії", п. 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, ст. 653 ЦК України, а тому, на думку прокурора мають бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, а безпідставно одержані відповідачем у розмірі 137047,53грн. підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 позовні вимоги задоволено повністю; визнано недійсною додаткову угоду № 1 від 12.03.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 6 від 11.06.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 7 від 09.07.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 8 від 08.08.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 9 від 09.09.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 10 від 08.10.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 11 від 07.11.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 12 від 10.12.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; визнано недійсною додаткову угоду № 13 від 24.12.2024 до договору № 446 Ха від 28.12.2023; стягнуто з ТОВ “Донецькі енергетичні послуги” на користь виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області кошти в сумі 137047,53грн.; стягнуто з ТОВ “Донецькі енергетичні послуги” на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 24224, 00грн.
Відповідні висновки місцевого господарського суду мотивовані тим, що збільшення ціни товару у додаткових угодах № № 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 по відношенню до погодженої у договорі ціни здійснено з порушенням ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме п. 2 ч. 5 ст. 41 цього Закону, та не відповідає принципам здійснення публічних закупівель, визначеним у ст. 5 цього Закону, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині визнання недійсними додаткових угод від 12.03.2024 № 1, від 11.06.2024 №6, від 09.07.2024 № 7, від 08.08.2024 № 8, від 09.09.2024 № 9, від 08.10.2024 № 10, від 07.11.2024 №11, від 10.12.2024 № 12, від 24.12.2024 № 13 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха на підставі положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України.
Крім того, господарський суд першої інстанції керуючись правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, в якій Суд, за подібних обставин, вказав, що кошти одержані відповідачем безпідставно, оскільки підстава внаслідок визнання додаткових угод недійсними відпала, тому останній зобов`язаний їх повернути в силу статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині зобов`язання відповідача - ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" повернути на користь Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 137047,53грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом не було надано належної правової оцінки всім обставинам справи, а також наданим відповідачем доводам та доказам, що призвело до передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора.
Скаржник звертає увагу суду на те, що Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі електричної енергії за договором від 28.12.2023 № 446 Ха, діє не як розпорядник бюджетних коштів, а як отримувач бюджетних коштів та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня - місцевим бюджетом.
Отже Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах, у звязку із чим, відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в інтересах вказаної особи, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19.
Крім того, апелянт зазначає, що оспорювані додаткові угоди було укладено на підставі іншого, відмінного від п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" нормативно-правового регулювання, а саме пп. 7 п. 19 Особливостей та на виконання Додатку 1 до Договору "Комерційна пропозиція постачальника електричної енергії ТОВ "Донецькі енергетичні послуги".
Проте, всупереч положенням договору, п. 17, пп. 7 п. 19 Особливостей, п. 3-7 розділу Х Закону України "Про публічні закупівлі", судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22 щодо максимально можливого 10% зміни ціни за одиницю електричної енергії у випадку коливання ціни за одиницю товару на ринку.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" на рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25; встановлено сторонам у справі строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на 17.06.2026 о 12:30 годині.
08.06.2026 апелянтом подано до апеляційного господарського суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату до дати підписання Президентом України та офіційного опублікування Законопроекту № 11520 "Про публічні закупівлі" як закону (вх.№6321). Обґрунтовуючи підстави для задоволення вказаного клопотання апелянт посилається на те, що підставою звернення прокурора до суду з відвідним позовом є недотримання вимог п.2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", підхід до тлумачення якого викладено у висновку Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22, у справі №920/19/24.
Предметом розгляду є питання правомірності додаткових угод до договору в частині зміни ціни за одиницю електричної енергії. В основі позовних вимог лежить тлумачення пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" від 25 грудня 2015 року № 922-VIII.
Разом з тим, Верховна Рада України прийняла Законопроєкт № 11520 "Про публічні закупівлі", який на момент подання цього клопотання підписаний Головою Верховної Ради України (01 червня 2026 року) та направлений на підпис Президенту України. Законопроєкт ще не набрав чинності, він набере чинності з дня, наступного за днем його офіційного опублікування після підписання Президентом України. 
Згідно з підпунктом 13 пункту 10 Розділу XIV "Прикінцеві та перехідні положення" Законопроєкту, вносяться такі зміни до Закону № 922-VIII (застосування є підставою заявлених позовних вимог у справі): пункт 2 частини 5 статті 41 викладається в новій редакції, відповідно до якої збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 відсотків застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін).
Відповідно до пункту 7 Розділу XIV "Прикінцеві та перехідні положення" Законопроєкту, положення нової редакції пункту 2 частини 5 статті 41 Закону № 922-VIII застосовуються до правовідносин у сфері публічних закупівель, що виникли з дня набрання чинності Законом № 922-VIII, тобто мають ретроспективну дію.
Таким чином, після набрання чинності Законопроєктом (підпис Президента України та офіційна публікація) нормативне підґрунтя, на якому засновані позовні вимоги у справі, зазнає суттєвих змін і законопроєктом прямо передбачено їх застосування до правовідносин, що є предметом розгляду у справі, які матимуть безпосереднє значення для правильного вирішення справи.
11.06.2026 прокурором подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№6555), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ТОВ "Донецькі енергетичні послуги", рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 залишити без змін. Крім того, прокурором подано заперечення на клопотання апелянта про відкладення розгляду справи на іншу дату до дати підписання Президентом України та офіційного опублікування Законопроекту № 11520 "Про публічні закупівлі" як закону (вх.№ 6558).

У судовому засіданні Східного апеляційного господарського суду 17.06.2026 представник апелянта підтримав подане клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату до дати підписання Президентом України та офіційного опублікування Законопроекту № 11520 "Про публічні закупівлі" як закону (від 08.06.2026 вх.№6321).
Прокурор заперечив проти задоволення вказаного клопотання, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність.

Колегія суддів, розглянувши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи на іншу дату до дати підписання Президентом України та офіційного опублікування Законопроекту №11520 "Про публічні закупівлі" як закону, дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на те, що відповідно до частини 11 статті 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі "Цихановський проти України" ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ "Смірнова проти України", "Карнаушенко проти України".
Як відзначив Верховний Суд у постанові від 12.03.2019 у справі №910/12842/17, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Отже, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-от неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення; при цьому не повинно створюватися умов, за яких будуть порушені процесуальні строки розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що проект закону це документ з текстом закону, запропонований до прийняття законодавчому органу або на референдум.
Законопроект може пропонуватися особами й органами, що мають право законодавчої ініціативи, зазначеними в Конституції України.
Право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України (стаття 93 Конституції України)
Законопроєкти реєструються у парламенті й розглядаються відповідно до встановленої процедури.
Законодавчий процес це нормативно-регламентована сукупність послідовно здійснюваних дій щодо розробки, прийняття (зміни) законів та інших законодавчих актів і їх оприлюднення.
Процедура ухвалення закону складається з певних стадій самостійних, логічно завершених етапів і організаційно-технічних дій.
Проектна стадія вказаної процедури полягає у внесенні законопроекту до парламенту, ухваленні його до розгляду, обговоренні законопроекту і його узгодженні: розгляд поправок; виявлення думок зацікавлених осіб про проект і одержання їх пропозицій щодо вдосконалення, доробки проекту; ухвалення в порядку першого, другого, третього читання; розгляд альтернативних проектів. У необхідних випадках винесення проекту: а) на обговорення широкого кола кваліфікованих спеціалістів шляхом проведення парламентських слухань, конференцій, "круглих столів " та ін.; б) на всенародне обговорення.
Ухвалення законопроекту в результаті голосування (в Україні звичайні закони ухвалюються простою більшістю голосів, конституційні 2/3 від конституційного складу Верховної Ради) і підготування відповідної постанови законодавчого органу про вступ закону в силу. Тексти законів, ухвалені Верховною Радою підписуються Головою Верховної Ради і невідкладно передаються на підпис Президентові України (ст.. 94 Конституції України).
Президент України протягом п`ятнадцяти днів після отримання закону підписує його, беручи до виконання, та офіційно оприлюднює його або повертає закон зі своїми вмотивованими і сформульованими пропозиціями до Верховної Ради України для повторного розгляду.
Отже, засвідчувальна стадія має місце після ухвалення законопроєкту парламентом і передачі його главі держави на підпис.
Наступна стадія інформативна, яка включає в себе: промульгацію закону (підписання закону Президентом, підготовка постанови Верховної Ради про порядок введення в дію даного закону і офіційне його опублікування. Текст постанови Верховної Ради в офіційних виданнях передує тексту закону, що промульговується), включення закону до Єдиного державного реєстру нормативних актів, де вказується наданий йому реєстраційний код та опублікування закону (друк його тексту з усіма реквізитами в офіційних друкованих виданнях "Відомості Верховної Ради України", газета "Голос України").
За змістом статті 94 Конституції України закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим законом, але не раніше дня його опублікування.
Поширення дії норм Законів можливе лише після набрання такими Законами чинності.
Згідно реєстраційної картки законопроекту № 11520 на офіційному веб-сайті Верховної Ради України, розгляд вказаного Проекту Закону України "Про публічні закупівлі" (від 23.08.2024) було внесено до порядку денного 11 сесії п`ятої сесії Верховної Ради України дев`ятого скликання.
Остання зареєстрована подія, пов`язана з розглядом вказаного законопроекту - 01.06.2026 Закон направлено на підпис Президенту України.
Судова колегія зауважує про те, що станом на час ухвалення відповідної постанови (17.06.2026) у справі 922/1265/25, Проект Закону №11520, на який посилається апелянт не є ухваленим та не набув чинності, у зв`язку із чим, відсутні підстави, що перешкоджають чи роблять неможливим апеляційний розгляд в призначені судом дату та час.
За наведених обставин, зважаючи на необхідність дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги, встановлених ГПК України, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе здійснити перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та відмовляє в задоволенні клопотання апелянта про відкладення розгляду справ.

Представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Прокурор заперечив проти вимог апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 залишити без змін.

Враховуючи, що прокурор та апелянт (відповідач) з`явились в судове засідання та надав пояснення в обґрунтування своїх вимог та заперечень, а інші сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, в даному судовому засіданні.
Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції, за результатами вивчення питання дотримання вимог законодавства України при проведенні публічних закупівель Лозівською окружною прокуратурою встановлено, що 21.12.2023 на вебсайті електронної системи публічних закупівель "Prozorro" Виконавчим комітетом Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області (надалі-замовник, споживач) оприлюднено оголошення про проведення закупівлі електричної енергії ID: UA-2023-12-21-015215-a шляхом запиту пропозицій (закупівля товару через електронний каталог).
Відповідно до реєстру отриманих тендерних пропозицій, розміщеного на вебсайті
"Prozorro", учасниками торгів подано наступні пропозиції:
- ТОВ "Донецькі енергетичні послуги"- 920463,96грн.;
- ТОВ "Скай Софт" 1066000,00грн.
Переможцем вказаного аукціону визнано ТОВ "Донецькі енергетичні послуги"з
остаточною пропозицією 920463,96грн., у тому числі ПДВ.
За наслідками відповідної процедури, 28.12.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Донецькі енергетичні послуги" (надалі - постачальник) та Виконавчим комітетом Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області (надалі - споживач) було укладено договір про постачання (закупівлю) електричної енергії № 446 Ха (надалі - договір т.1 а.с.27-32), відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору (п.1.1 договору). 
Найменування товару: Електрична енергія код ДК 021:2015-09310000-5 (постачання електричної енергії). Постачання товару за цим договором передбачає поставку електричної енергії для забезпечення потреб електроустановок споживача за допомогою технічних засобів розподілу електричної енергії (п 1.2 договору). 
Очікуваний обсяг постачання електричної енергії на період з 01.01.2024 до 31.12.2024 становить 130 000 кВт*год (п. 1.3 договору). 
Строк (термін) поставки товару: з 01.01.2024 до 31.12.2024 (п. 2.1 договору, додаток № 3 до договору). 
Згідно з пунктом 4.1. договору, загальна вартість електричної енергії за договором становить 920 463,96 грн з ПДВ. Ціна за 1 кВт*год електричної енергії за договором становить 5,90041 грн без ПДВ, разом з ПДВ 7,08049 грн. та складається з:
-закупівельної ціни на ринку електричної енергії;
-тарифу (маржі) постачальника електричної енергії, що є незмінною на період дії договірних відносин за цим договором;
-регульованого тарифу на передачу електричної енергії, затвердженого у встановленому порядку. 
Ціна за 1 кВт*год включає вартість послуг з розподілу електричної енергії, якщо це передбачено комерційною пропозицією. 
Пунктом 4.11. договору унормовано, що Комерційна пропозиція постачальника, яка є додатком до цього договору, має містити наступну інформацію: інформація про ціну (тариф) електричної енергії, спосіб оплати, термін (строк) виставлення рахунку за спожиту електричну енергію та строк його оплати, розмір пені за порушення строку оплати, зобов`язання надавати компенсації споживачу за недодержання постачальником комерційної якості надання послуг, термін дії договору та умови пролонгації, визначення способу оплати послуг з розподілу електричної енергії, інші умови. 
Відповідно до пункту 1 Додатку до договору "Комерційна пропозиція постачальника електричної енергії ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" (надалі - Комерційна пропозиція) встановлено, на момент укладання договору ціна сформована за результатами запиту цінових пропозицій та становить (7,08047 грн з ПДВ).
Пунктом 1.3. Комерційної пропозиції визначено механізм регулювання ціни, а саме:
Ціна за одиницю товару для кожного календарного місяця розраховується за формулою: Ц = Црдн + Т + Р + П, де:
Црдн - ціна закупівлі електричної енергії на ринку "на добу наперед", яка визначається за даними опублікованими Оператором ринку на його офіційному сайті https://www.oree.com.ua/index.php/indexes, як середньозважена ціна за результатами торгів у періоді постачання (звітному місяці, або відповідному періоді в разі не повного місяця постачання);
Т - ціна (тариф) послуг оператора системи передачі (регульована ціна) 0,52857 грн/кВт*год (без ПДВ) (згідно Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг Nє 2322 від 09.12.2023 "Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії НЕК "УКРЕНЕРГО" на 2024 рік");
Р - ціна (тариф) послуг пто оператора системи розподілу (регульована ціна), грн/кВт*год. Застосовується в залежності від ступеня напруги (1-й або 2-й клас) та оператора системи розподілу до якого приєднані відповідні площадки вимірювання
П - ціна послуг постачання, пов?язаних з постачанням електричної енергії споживачу, яка включає дохідність Постачальника, витрати на покриття небалансів та інші витрати постачальника щодо діяльності на ринку електричної енергії і складає 3,52305 грн/кВт*год (без ПДВ).
Згідно пункту 1.2.1 Комерційної пропозиції, постачальник здійснює коригування ціни шляхом збільшення/зменшення відповідної регульованої складової (Т і Р) з дати її введення в дію. Підтвердженням необхідності внесення таких змін є чинні (введені в порядку встановленому законодавством в дію) нормативно-правові акти відповідного уповноваженого органу щодо встановлення (зміни) регульованих цін (тарифів), які враховуються при розрахунку ціни на електричну енергію.
Постачальник враховує складову Црнд за даними опублікованими оператором ринку по результатам торгів у розрахунковому періоді в рахунку за фактично спожиту електричну енергію. Зміна відповідної складової не потребує обов?язкового укладення додаткових угод до договору.
В пункті 1.3 Комерційної пропозиції зазначено, що в разі необхідності змін умов Комерційної пропозиції, крім випадків зазначених в пунктах 1.2.1 та 1.2.1 (тобто крім складових Црдн, Т, Р), постачальник має право звернутися до споживача з пропозицією та обґрунтуванням щодо внесення змін, підготувавши споживачу проект змін до договору у формі додаткової угоди. 
Пунктом 9.6 Комерційної пропозиції визначено, що постачальник має повідомити про зміну будь-яких умов договору споживача, в тому числі умов Комерційної пропозиції, не пізніше, ніж за 20 днів до дати їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати цей договір. 

Ціна електричної енергії має зазначатися постачальником у рахунках про оплату електричної енергії (актах прийняття-передавання) за цим договором (п. 4.2 договору). Розрахунковим періодом за договором є 1 календарний місяць (п. 4.3 договору). 
Пунктом 12.3 договору унормовано, що істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків: 
Пункт 12.3.2 договору передбачає, що погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладання договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладання. 
Підставою для зміни ціни є письмове звернення сторони договору та коливання ціни на ринку; сторони погоджуються що збільшення ціни за одиницю товару відбувається пропорційно коливанню ціни на ринку та не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку; сторони погоджуються, що документальне підтвердження ціни на ринку має містити інформацію про період порівняння ціни, а саме: з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару та до моменту виникнення необхідності у внесенні відповідних змін. 
В пункті 12.4 договору визначено, що у разі необхідності внесення змін та доповнень до цього договору кожна із сторін має право звернутися до іншої з відповідною пропозицією. Внесення змін та доповнень до договору оформлюється додатковою угодою, підписаною із обох сторін. 

Звертаючись до суду з відповідним позовом, прокурор зазначав, що вивченням виконання умов договору встановлено, що з лютого по грудень 2024 року сторони укладали додаткові угоди, якими змінювалася ціна за одиницю товару. Необхідність збільшення ціни за електричну енергію публікуються замовником на сайті при внесенні інформації щодо змін до договору з обґрунтуванням наявністю підстав, а саме: коливанням ціни товару на ринку та зміною середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю. Документи, що підтверджують наявність таких підстав в електронній системі публічних закупівель "Prozorro" відсутні. 
Згідно з інформацією отриманою прокурором від Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області (вих. № 02.1-13/1801 від 11.08.2025) та доданих до неї матеріалів, ціна за одиницю електричної енергії була збільшена на підставі листів ТОВ "Донецькі енергетичні послуги", до яких додано роздруківки з сайту ДП "Оператор ринку" та проекти додаткових угод (т.1 а.с.38, 45, 52, 57, 62, 67, 72, 77, 83, 94, 99).
Так, 12.02.2024 сторони уклали додаткову угоду № 1, в якій визначили, що за розрахунковий період січень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 6,23593 грн за 1 кВт*год без ПДВ, разом з ПДВ -7,483116 грн (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 5, 69 %) (т.1 а.с.36).
Додаток 3 до Договору (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год. всього 123 005,438 кВт*год).

07.03.2024 укладено додаткову угоду № 2 до договору № 446 Ха від 28.12.2024 з ціною 6,775128 грн за 1 кВт/год з ПДВ за лютий 2024 року (т.1 а.с.43). 
10.04.2024 сторони уклали додаткову угоду № 4, в якій визначили, що за розрахунковий період березень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 6,560267 грн за 1 кВт/год з ПДВ (т.1 а.с.50). 
08.05.2024 сторони уклали додаткову угоду № 5, в якій визначили, що за розрахунковий період квітень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 6,853356 грн за 1 кВт*год з ПДВ (т.1 а.с.55). 
11.06.2024 сторони уклали додаткову угоду № 6, в якій визначили, що за розрахунковий період травень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 7,919134 грн за 1 кВт*год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 11,84%) (т.1 а.с.60).
Додаток 3 до Договору (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год, за лютий місяць - 13 936кВт*год, за березень - 13 145 кВт*год, за квітень - 3 149 кВт*год, за травень - 2 262 кВт*год, всього 109 596,375 кВт*год).

09.07.2024 сторони уклали додаткову угоду № 7, в якій визначили, що за розрахунковий період червень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 9,33688 грн за 1 кВт*год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 31,87%) (т.1 а.с.65). 
Додаток 3 до Договору (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год, за лютий місяць - 13 936кВт*год, за березень - 13 145 кВт*год, за квітень - 3 149 кВт*год, за травень - 2262кВт*год, за червень - 2417 кВт*год, всього 100 213,323 кВт*год).

08.08.2024 сторони уклали додаткову угоду № 8, в якій визначили, що за розрахунковий період липень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 10,013366 грн за 1 кВт*год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 41, 42 %) (т.1 а.с.70). 
Додаток 3 до Договору (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год, за лютий місяць - 13 936кВт*год, за березень - 13 145 кВт*год, за квітень - 3 149 кВт*год, за травень - 2262кВт*год, за червень - 2417 кВт*год, за липень - 3630 кВт*год, всього 93 839,835 кВт*год).

09.09.2024 сторони уклали додаткову угоду №9, в якій визначили, що за розрахунковий період серпень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить та становить 9,739152 грн за 1 кВт/год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 37,54%) (т.1 а.с.75).
Додаток 3 до Договору (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год, за лютий місяць - 13 936кВт*год, за березень - 13 145 кВт*год, за квітень - 3 149 кВт*год, за травень - 2 262кВт*год, за червень - 2 417 кВт*год, за липень - 3630 кВт*год, за серпень - 2 939кВт*год, всього 93 839,835 кВт*год).

08.10.2024 сторони уклали додаткову угоду № 10, в якій визначили, що за розрахунковий період вересень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 9,649862 грн за 1 кВт*год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 36,29%) (т.1 а.с.81).
Додаток 3 до Договору (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год, за лютий місяць - 13 936кВт*год, за березень - 13 145 кВт*год, за квітень - 3 149 кВт*год, за травень - 2 262 кВт*год, за червень - 2 417 кВт*год, за липень - 3 630 кВт*год, за серпень - 2 939кВт*год, за вересень - 2 880 кВт*год, всього 93 839,835 кВт*год).

07.11.2024 сторони уклали додаткову угоду № 11, в якій визначили, що за розрахунковий період жовтень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 9,64479 грн за 1 кВт*год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 36,22 %) (т.1 а.с.86).
Додаток 3 до Договору (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год, за лютий місяць - 13 936кВт*год, за березень - 13 145 кВт*год, за квітень - 3 149 кВт*год, за травень - 2 262кВт*год, за червень - 2 417 кВт*год, за липень - 3 630 кВт*год, за серпень - 2 939кВт*год, за вересень - 2 880 кВт*год, за жовтень - 5 197 кВт*год, всього 93 839,835кВт*год).

10.12.2024 сторони уклали додаткову угоду № 12, в якій визначили, що за розрахунковий період листопад 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 9,53377 грн за 1 кВт*год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 34,65%) (т.1 а.с.62).
Додаток 3 до (обсяги електричної енергії за 2024 рік) викладено в новій редакції (обсяг електричної енергії за січень місяць - 15 310 кВт*год, за лютий місяць - 13 936 кВт*год, за березень - 13 145 кВт*год, за квітень - 3 149 кВт*год, за травень - 2 262кВт*год, за червень - 2 417 кВт*год, за липень - 3 630 кВт*год, за серпень - 2 939кВт*год, за вересень - 2 880 кВт*год, за жовтень - 5 197 кВт*год, листопад 10 688кВт*год, всього 96835,76 кВт*год).

26.12.2024 сторони уклали додаткову угоду №13, в якій визначили, що за розрахунковий період грудень 2024 року застосовується середньозважена ціна на електроенергію на ринку "на добу наперед", що оприлюднена на сайті оператора ринку та становить 10,02289 грн за 1 кВт/год з ПДВ (ціну збільшено у порівнянні з умовами договору на 41,54 %) (т.1 а.с.97).
Вказана додаткова угода, як зазначав прокурор, була укладена за два дні до отримання листа постачальника від 24.12.2024, отже встановлення нової ціни відбувалось на розрахунковий період - грудень місяць, який майже закінчився, що є порушенням п. 4 ч. 3 ст. 57, Закону України "Про ринок електричної енергії", п. 3.1.1 ПРРЕЕ щодо обов`язкового повідомлення споживача про зміну будь-яких умов договору про постачання електричної енергії не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування.

Прокурор зазначав, що з наведених вище документів вбачається, що за спожиту у січні - грудні 2024 року електричну енергію виконавчим комітетом було здійснено оплату за цінами, що встановлені постачальником в односторонньому порядку на попередні розрахункові періоди на підставі укладених додаткових угод до договору № 446 Ха від 28.12.2023, які підлягають визнанню недійсними, що тягне за собою застосування наслідків такої недійсності.
Так, внаслідок укладення додаткових угод від 12.03.2024 № 1, від 11.06.2024 №6, від 09.07.2024 № 7, від 08.08.2024 № 8, від 09.09.2024 № 9, від 08.10.2024 № 10, від 07.11.2024 №11, від 10.12.2024 № 12, від 24.12.2024 № 13 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха, ціна на електричну енергію залежно від періоду споживання збільшувалась з 5,69 % до 41,54% від початково визначеної в договорі (з 7,08049 грн до 10,02289 грн за 1 кВт/год, з ПДВ), що потягло зменшення обсягу закупівлі товару, який споживач розраховував отримати при її оголошенні та проведенні. Договір виконано та оплачено на загальну суму 764315,89грн., що підтверджується актами за спожиту електроенергію та платіжними інструкціями (т.1 а.с.42, 46-47, 54, 59, 64, 68, 74, 80, 85, 91, 95-96, 101).
Оспорюваними додатковими угодами у тому числі перевищено 10% ліміт збільшення ціни за одиницю товару. Крім того, всупереч приписам п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" збільшення ціни за одиницю товару (електроенергії) призвело до зменшення її отримання споживачем з 130000,00 кВт до 91741,00 кВт та витрату більшої суми на її придбання.
Отже, вказані додаткові угоди № № 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 до договору від 28.12.2023 № 446 Ха укладено з порушенням вимог ст. ст. 5, 41 Закону України "Про публічні закупівлі", п. 4 ч. 3 ст. 57 Закону України "Про ринок електричної енергії", п. 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, ст. 653 ЦК України, а тому, на думку прокурора мають бути визнані недійсними на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, а безпідставно одержані відповідачем у розмірі 137047,53грн. підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
Вказані обставини і стали підставою для звернення 31.12.2025 Лозівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області Харківська область, Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, Північно-східного офісу Держаудитслужби до господарського суду Харківської області з відповідним позовом (т.1 а.с.1-139).
Рішенням господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у даній справі позов задоволено з підстав викладених вище (т.2 а.с.91-111).

Досліджуючи питання наявності підстав представництва органами прокуратури інтересів держави, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Госпдарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи законний інтерес. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Позовом у процесуальному сенсі є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.
Позивач звертаючись до суду з позовом самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 924/831/17).
Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина третя статті 4 Господарського процесуального кодексу України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, в тому числі у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.
У судовому процесі, в тому числі в господарському, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. Подібний за змістом висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №587/430/16-ц та від 27.02.2019р. у справі №761/3884/18.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тобто, імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом, яким є Закон України "Про прокуратуру".
В частині 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Тлумачення частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор, у зв`язку із чим у законодавстві встановлено, що, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
При цьому, під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).
Згідно з частинами 3, 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
В Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі №3-рп/99Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття інтереси держави висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Із врахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, розкрите Конституційним Судом України поняття інтереси держави має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого в статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, інтереси держави охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація інтересів держави, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) додаткових угод до договору, на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.
Порушення законодавства про публічні закупівлі при укладенні додаткових угод унеможливлює раціональне та ефективне використання бюджетних коштів і порушує інтереси держави.
Разом з цим, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Проте, з метою захисту інтересів держави прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежним чином.
Так, у постанові Верховного Суду від 16.04.2019 у справі №910/3486/18 суд дійшов висновку, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.12.2021 у справі №906/506/18, від 11.04.2019 у справі №904/583/18, від 13.02.2019 у справі №914/225/18, від 21.05.2019 у справі №921/31/18.
Розглядаючи питання обґрунтування прокурором підстав представництва інтересів держави у суді, Великою палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наголошено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло і з власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, сам факт не звернення до суду уповноваженим органом з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор, обґрунтовуючи звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області Харківська область, Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, Північно-східного офісу Держаудитслужби посилався на те, що порушенням інтересів держави є те, що під час проведенням закупівлі порушено вимоги чинного законодавства, принципи ефективного та прозорого здійснення закупівлі, створення добросовісної конкуренції у сфері закупівлі, принципи максимальної ефективності та економії, що призвело до протиправного витрачання коштів бюджету, нераціонального та неефективного їх використання.
Укладення оспорюваних додаткових угод до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха за державні кошти всупереч нормам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про публічні закупівлі", Закону України "Про ринок електричної енергії", Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312, є прямим порушенням законності в бюджетній системі, яке сприяє розвитку інфляційних процесів у країні, підриває довіру громадян і наносить вагомий матеріальний і моральний збиток, що не може не відобразитись на державних інтересах та авторитеті держави, а також порушує інтереси держави.
Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади. 
Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. 
Отже правильне, в порядку, визначеному законодавством, використання бюджетних коштів беззаперечно становить державний інтерес.
Суперечності, які виникають у бюджетних правовідносинах, зачіпають як інтереси держави, так і суспільні інтереси, тож порушення інтересів держави у цій сфері є порушенням загальнодержавних інтересів, що у відповідності до приписів статті 131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді. 

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання.
Згідно зі ст. 64 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" видатки, які здійснюються органами місцевого самоврядування на потреби територіальних громад, їх розмір і цільове спрямування визначаються відповідними рішеннями про місцевий бюджет.
Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства.
Відповідно до пункту 47 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів - це бюджетні установи в особі їх керівників, уповноважені на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення видатків з бюджету
При цьому, для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (частина 1 статті 22 Бюджетного кодексу України). Головний розпорядник бюджетних коштів здійснює контроль за повнотою надходжень, взяттям бюджетних зобов`язань розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачами бюджетних коштів і витрачанням ними бюджетних коштів (частина 9 пункту 5 статті 22 Бюджетного кодексу України).
З урахуванням наведеного, використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців відповідної області. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, в тому числі шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування суб`єктами незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси відповідної територіальної громади.
Орган місцевого самоврядування зобов`язаний контролювати виконання бюджету, в тому числі законність та ефективність використання коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33).
Судова колегія зазначає, що відповідно до даних Державного веб-порталу бюджету для громадян, Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області є головним розпорядником бюджетних коштів (ЄДРПОУ 45291641, КВК 02). 
Таким чином, Біляївська сільська ради Лозівського району Харківської області є розпорядником бюджетних коштів та уповноваженим органом на захист державних інтересів у спірних правовідносинах у будь-який спосіб, передбачений ст. ст. 15, 16 ЦК України.
Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області реалізує функції держави як суб`єкта владних повноважень щодо розпорядження належними державі коштами.
Крім того, в позовній заяві при зверненні до суду першої інстанції, прокурор також послався на те, що саме дії Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, як сторони договору про публічні закупівлі за бюджетні кошти, і призвели до вчинення порушення у сфері публічних закупівель оскільки, укладаючи додаткові угоди, вважав їх законними та до цього часу не вжито заходів до повернення до бюджету безпідставно витрачених коштів у судовому порядку, що свідчить про неналежне виконання покладених обов`язків.

Відповідно до частини 4 статті 7 Закону України "Про публічні закупівлі" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснює контроль у сфері публічних закупівель у межах своїх повноважень, визначених Конституцією та законами України.
Моніторинг закупівель здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональні територіальні органи (частина 1 статті 8 Закону України "Про публічні закупівлі").
Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні " здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
Головними завданнями органу державного фінансового контролю серед інших є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів, дотриманням законодавства про закупівлі (частина 1 статті 2 названого Закону).
При цьому, на підставі підпунктів 8, 10 частини 1 статті 10 зазначеного Закону органу державного фінансового контролю надається право, в тому числі порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.
Основними завданнями Держаудитслужби є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю; здійснення державного фінансового контролю, спрямованого на оцінку ефективного, законного, цільового, результативного використання та збереження державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів (підпункти 1 та 3 пункту 3 вказаного Положення).
Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства, а саме звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (абзаци 1, 3 підпункту 9 пункту 4 цього Положення).
Згідно з підпунктом 20 пункту 6 зазначеного Положення Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушеннями законодавства, у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства.
Таким чином, Держаудитслужба набуває статусу позивача внаслідок звернення до суду з метою усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Держаудитслужба є компетентним органом, з повним обсягом цивільної дієздатності та має повноваження звертатися до суду для захисту порушених інтересів держави у сфері публічних закупівель, а тому прокурор за наявності підстав представництва інтересів держави, може здійснювати таке представництво в особі цього компетентного органу. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №921/524/18, від 29.07.2020 у справі №924/316/18, від 18.06.2021 у справі №927/491/19.
Відповідно до пункту 7 згаданого Положення Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи
Одним із таких органів є Північно-Східний офіс Держаудитслужби, який наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю по Харківській області, в тому числі по м. Харкові.

Таким чином, позивачами в даному спорі є Біляївська сільська рада Лозівського району Харківської області Харківська область, як власник коштів місцевого бюджету, Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, як розпорядник коштів місцевого бюджету, та Північно-східний офіс Держаудитслужби України, як орган державного фінансового контролю на території Харківської області.
Водночас, закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18.
Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
Неналежне та нераціональне, з порушенням Закону використання бюджетних коштів є порушенням інтересів держави.
Використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави. 
Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.
За таких обставин, вбачаються підстави для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду із вказаним позовом.
Водночас, позивачами не вжито заходів щодо повернення надмірно сплачених бюджетних коштів не зважаючи на очевидний характер порушень, що свідчить про їх бездіяльність, тобто нездійснення захисту інтересів держави органами державної влади, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження.
Матеріалами справи підтверджується, що з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді Лозівською окружної прокуратури 28.08.2025 на адресу Виконавчого комітету Біляївської сільської ради було направлено лист, в якому зазначено про встановлені прокурором порушення при укладенні додаткових угод до договору № 446Ха від 28.12.2023 та щодо надання інформації до прокуратури щодо вирішення виконкомом питання про усунення порушень, в тому числі в судовому порядку (т.1 а.с.110-112). 
Також 06.08.2025 та 02.10.2025 окружною прокуратурою на адресу Біляївської сільської ради направлено лист, в якому зазначено про встановлені прокурором порушення при укладенні додаткових угод до договору № 446Ха від 28.12.2023 та щодо надання інформації до прокуратури про вжиті заходи задля усунення порушень, у тому числі в судовому порядку (т.1 а.с.103-104, 114-116). 
Згідно з наданими 11.08.2025 за № 02.1-13/1801 та 09.09.2025 за № 02.1-13/2054 відповідями, Виконавчим комітетом на адресу прокуратури надано документи по закупівлі. Також зазначено, що заперечень проти представництва прокуратурою інтересів держави в особі виконкому Біляївської сільської ради в суді немає (т.1 а.с.105, 113). 
09.10.2025 Біляївською сільською радою надано відповідь за № 02.1-13/2317, відповідно до якої не заперечує проти представництва прокуратурою інтересів держави в особі Біляївської сільської ради в суді (т.1 а.с.117).
Листом від 28.08.2025 за № 61/2-3021 вих. - 25 Лозівською окружною прокуратурою повідомлено Північно-східний офіс Держаудитслужби про виявлені порушення та витребовано інформацію щодо вжитих заходів державного нагляду по закупівлі № UA-2023-12-21 015215-а (т.1 а.с.106-108). 
Згідно відповіді Північно-східного офісу Держаудитслужби від 10.09.2025 за № 202031-17/4118-2025, замовник провів закупівлю з використанням електронного каталогу шляхом запиту (ціни) пропозицій. У зв`язку з чим Північно-східний офіс Держаудитслужби не має правових підстав для здійснення моніторінгу зазначеної закупівлі. Поряд з цим, в межах повноважень інформація з порушених питань буде врахована під час планування заходів державного фінансового контролю (крім моніторингу закупівлі) (т.1 а.с.109).
Враховуючи, що вказані інтереси до цього часу залишаються не захищеними, а уповноваженими органами державної влади допущено бездіяльність, вбачаються виключні підстави для представництва прокурором інтересів держави у спірних правовідносинах та підстави для внесення позову прокурором в інтересах держави. 
Зазначене є доказом нездійснення захисту інтересів держави суб`єктами владних повноважень та вказує на наявність підстав для застосування представницьких повноважень прокурором.
Водночас, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами судового розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (рішення у справі "Korolev v. Russia " пункт 33; рішення у справі "Menchinskaya v. Russia ", пункт 35).
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) оспорюваних правочинів, на підставі яких ці кошти витрачено, такому суспільному інтересу не відповідає. 
Виконання зобов`язань за додатковими угодами, укладеними з порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, що не відповідає меті Закону України "Про публічні закупівлі" та принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі, закріпленим в ст. 3 даного Закону.
З огляду на викладене, звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання щодо належного розпорядження бюджетними коштами з метою захисту інтересів держави у сфері охорони дитинства, оскільки пасивна поведінка позивачів такому відновленню не сприяє.
Cлід зазначити, що Велика Палата Верховного суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 виклала правову позицію щодо обґрунтування прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді, в якій зазначила, що прокурор звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Матеріалами справи підтверджується, що на виконання приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурором було скеровано відповідні повідомлення, проте протягом розумного строку достатніх заходів, спрямованих на захист інтересів держави, в тому числі шляхом самостійного звернення до суду з позовом в інтересах держави позивачами не вжито.
Звертаючись до компетентних органів до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор надав їм можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зв тому числі, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентними органами жодних заходів протягом розумного строку після повідомлення прокурора про стверджуване порушення, про що вони повідомили прокуратуру відповідними листами, кваліфікується як бездіяльність відповідних органів та є достатньою підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді.
Таким чином прокурором дотримані вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру" та обґрунтовано наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків передбачає договори та інші правочини.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як зазначено в статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.
Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу, і такі способи мають бути доступними й ефективними.
Таким чином, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 Цивільного кодексу України.
Згідно з частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1, 2, 3, частини 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 Цивільного кодексу України гарантується презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Така презумція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач по справі має довести, що такий правочин, саме в момент його укладання, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначено Законом України "Про публічні закупівлі", а також Особливостями здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 (надалі - Особливості).
Відповідно до преамбули Закону України "Про публічні закупівлі" метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. Цей Закон також має на меті адаптувати законодавство України с acquis Європейського Союзу на виконання Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 Цивільного кодексу України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із частинами першою, другою статті 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Крім того, відповідно до пункту 3-7 розділу Х "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування особливості здійснення закупівель товарів, робіт та послуг для замовників, передбачених цим Законом (надалі - Особливості), визначаються Кабінетом Міністрів України із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз та з дотриманням вимог, встановлених пунктом 3-8 цього розділу.
Постановою №1178 затверджено Особливості, які встановлюють порядок та умови здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом №922-VIII, із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування.
За змістом пункту 3 Особливостей замовники, що зобов`язані здійснювати публічні закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі", проводять закупівлі з урахуванням цих особливостей та з дотриманням принципів здійснення публічних закупівель, визначених Законом.
Згідно пункту 18 Особливостей умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця процедури закупівлі, у тому числі за результатами електронного аукціону, крім випадків:
- визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті; 
- перерахунку ціни в бік зменшення ціни тендерної пропозиції переможця без зменшення обсягів закупівлі; 
- перерахунку ціни та обсягів товарів в бік зменшення за умови необхідності приведення обсягів товарів до кратності упаковки.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Відповідно до пункту 19 Особливостей істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпункту 13 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення;
3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
4) продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);
6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку з зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування, а також у зв`язку із зміною системи оподаткування пропорційно до зміни податкового навантаження внаслідок зміни системи оподаткування;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку "на добу наперед", що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої статті 41 Закону.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оспорювані додаткові угоди було укладено на підставі іншого, відмінного від п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" нормативно-правового регулювання, а саме пп. 7 п. 19 Особливостей та на виконання Додатку 1 до Договору "Комерційна пропозиція постачальника електричної енергії ТОВ "Донецькі енергетичні послуги".
Проте, всупереч положенням договору, п. 17, пп. 7 п. 19 Особливостей, п. 3-7 розділу Х Закону України "Про публічні закупівлі", судом першої інстанції до спірних правовідносин застосовано положення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №922/2321/22 щодо максимально можливого 10% зміни ціни за одиницю електричної енергії у випадку коливання ціни за одиницю товару на ринку.
Колегія суддів зазначає, що сторони погодили в договорі порядок визначення ціни електричної енергії, який передбачає її розрахунок за відповідною формулою з урахуванням показників ринку "на добу наперед".
Водночас, саме по собі закріплення у договорі формульного механізму розрахунку ціни не змінює правової природи такої ціни як істотної умови договору про закупівлю.
Незалежно від способу визначення (фіксованого чи формульного), результатом застосування відповідного механізму є конкретна ціна за одиницю товару, яка підлягає оплаті замовником. Така ціна є істотною умовою договору про закупівлю у розумінні Закону України "Про публічні закупівлі" та підпадає під правове регулювання пункту 2 частини 5 статті 41 цього Закону.
Отже, погодження сторонами формульного порядку розрахунку ціни не означає погодження будь-якого результату такого розрахунку поза межами, встановленими імперативними нормами закону. Інше тлумачення фактично призвело б до можливості обходу обмежень, встановлених законодавством у сфері публічних закупівель, шляхом включення до договору відповідних формул чи механізмів.
Збільшення ціни за одиницю товару більш як на 10% не відповідає вимогам підпункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", яка чітко встановлює, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/ внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 та підтвердженої у подальшій практиці, ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю, а її зміна в бік збільшення допускається лише у межах, прямо визначених законом. При цьому загальний розмір такого збільшення не може перевищувати 10 відсотків від ціни, визначеної сторонами при укладенні договору, незалежно від кількості внесених змін протягом строку його дії.
Колегія суддів звертає увагу, що наведене обмеження має імперативний характер і спрямоване на забезпечення принципів здійснення публічних закупівель, в тому числі добросовісної конкуренції, відкритості та ефективного використання бюджетних коштів. Застосування іншого підходу, який допускає збільшення ціни понад зазначену межу під виглядом реалізації формульного механізму, фактично нівелює результати проведеної процедури закупівлі та створює передумови для маніпулювання ціною після укладення договору.
Доводи апелянта про те, що в даному випадку відбувається не зміна ціни договору, а її визначення відповідно до погодженої формули, колегія суддів відхиляє як безпідставні. Суд виходить з того, що розмежування понять "визначення ціни" та "зміна ціни" не може використовуватись для уникнення застосування імперативних норм Закону. Якщо результат застосування формули призводить до збільшення ціни за одиницю товару понад граничні показники, встановлені законом, таке збільшення має розцінюватися саме як зміна істотної умови договору, незалежно від того, яким способом воно оформлене.
Посилання апелянта на коливання ціни електричної енергії на ринку "на добу наперед" також не спростовують наведених висновків. Дійсно, ціна електричної енергії є ринковою та об`єктивно змінюється. Проте, законодавець, враховуючи таку специфіку, водночас встановив граничні межі допустимого коригування ціни у договорах про закупівлю. Саме ці межі і підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.
Крім того, судова колегія враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у постановах Верховного Суду від 18.06.2024 у cправі № 922/2595/23, від 01.10.2024 у справі №918/779/23, постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 не передбачає внесення змін до Закону "Про публічні закупівлі", а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану.
Верховний Суд у постанові від 28.08.2024 у справі №918/694/23 вказав на те, що Постанова №1178 деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону №922-VIII, та не встановлює іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою.
Вказаного вище підходу послідовно дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 20.05.2026 у cправі №910/4865/24, від 09.04.2026 у cправі №914/1671/24, від 19.03.2026 у cправі №903/734/24, 19.03.2026 у cправі №922/2123/25.
Отже, за наведених обставин, судова колегія вважає, що в будь якому випадку сторони мали керуватися обмеженнями, встановленими в пункті 2 частини 5 статті 41 Закону "Про публічні закупівлі".

В абзаці 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на момент підписання до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха сторонами було погоджено всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором відповідно Закону України "Про публічні закупівлі".
Колегія суддів зазначає, що кожна зміна істотних умов договору про закупівлю, зокрема ціни за одиницю товару, повинна мати самостійне, належне та документально підтверджене обґрунтування. Документи, якими обґрунтовується зміна ціни, повинні містити підтвердження фактичного коливання ринкової ціни товару, динаміку такого коливання, джерела інформації та їх співвідношення з попередніми періодами.
Сам по собі факт існування змін ціни електричної енергії на ринку не є безумовною підставою для зміни ціни товару, що є предметом договору про закупівлю, укладеного за результатами публічних торгів.
Звертаючись до замовника з пропозиціями щодо підвищення ціни, постачальник зобов`язаний обґрунтувати, чому саме відповідні ринкові зміни унеможливлюють виконання договору за ціною, запропонованою під час тендеру, а також довести, що таке підвищення було непрогнозованим, тобто таким, яке не могло бути передбачене та враховане при формуванні тендерної пропозиції.
Під коливанням ціни слід розуміти зміну ціни товару на ринку за певний період часу, як у бік збільшення, так і у бік зменшення, причому таке коливання повинно відбуватися саме у період з моменту укладення договору або останньої зміни ціни і до внесення чергових змін.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 по справі №920/19/24, норми пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.
Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10% ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону №922-VIII.
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
Велика Палата Верховного Суду з урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10% при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
У пункті 205 зазначеної постанови Верховним Судом викладено висновок про те, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% не допускається, в тому числі і у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, при укладенні додаткової угоди №13 від 24.12.2024 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха відбулось підвищення ціни на 41,54% від ціни встановленої в договорі. Тобто, внаслідок укладання додаткових угод від 12.03.2024 № 1, від 11.06.2024 №6, від 09.07.2024 № 7, від 08.08.2024 № 8, від 09.09.2024 № 9, від 08.10.2024 № 10, від 07.11.2024 №11, від 10.12.2024 № 12, від 24.12.2024 № 13 ціну електричної енергії за 1 кВт*год збільшено більше ніж на 10% та відповідно перевищено максимально допустимий ліміт, з одночасним зменшенням обсягів її постачання з 130000,00 кВт до 91741,00 кВт.

Відповідно до правової позиції викладеної у постановах від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21, кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас, на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження.
Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 06.02.2025 у справі № 916/747/24, Законом № 922-VIII не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим.
Параграфом 1 глави 5 розділу І ГПК України унормовані основні положення про докази. При цьому спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою КМУ від 10 вересня 2014 року № 442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство "Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків", яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, в тому числі щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" було направлено Виконавчому комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області листи (від 13.02.2024 №2/2217, від 08.03.2024 №2/4440, від 09.04.2024 №2/6516, від 07.05.2024 №2/2749, від 10.03.2024 №2/9974, від 08.07.2024 №2/11855, від 07.08.2024 №2/13408, від 09.09.2024 №2/15300, від 07.10.2024 №2/16920, від 06.11.2024 №2/18727, від 06.12.2024 №2/20702, від 24.12.2024 №2/21742 (т.1 а.с.38, 45, 52, 57, 62, 67, 72, 77, 83, 88, 94, 99).
В кожному листі ТОВ "Донецькі енергетичні послуги", в обґрунтування підвищення ціни постачальник посилався на зміну даних оптових цін на РДН, що підтверджує інформацією з ДП "Оператор ринку", а також додавав розрахунок середньозваженої ціни на ринку "на добу наперед".
Разом з тим, судова колегія зазначає, що вказані листи не є належним обґрунтуванням для висновків про коливання цін у бік збільшення.
Наведені документи не містять відомостей щодо динаміки ціни на електричну енергію, пропорційності їх зростання, у них відсутній аналіз вартості ціни електричної енергії на конкретну дату у порівнянні з попередніми періодами чи будь-які інші дані, які б підтверджували коливання ціни електричної енергії на ринку, у зв`язку із чим не містять належного обґрунтування для зміни істотних умов договору на підставі пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII.
При цьому, враховуючи характер спірних правовідносин та встановлені обставин справи, посилання апелянта на те, що ціна електроенергії в оспорюваному договорі визначається відповідно зміни середньозважених цін на РДН і таким чином регулюється п.7 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а не п. 2 ч. 5 ст. 41 вказаного Закону, не виключає можливість та необхідність застосування у даному випадку пункту п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" як імперативно встановленої та забороняючої норми щодо підвищення ціни товару більше ніж на 10%.

Відповідно до статті 5 Закону "Про публічні закупівлі", закупівлі здійснюються за принципом відкритості та прозорості на всіх їх стадіях; метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Перемога у тендері та укладення договору з однією ціною та її подальше підвищення на 41,54% шляхом так званого "каскадного " укладення 9 додаткових угод є недобросовісною діловою практикою з боку продавця.
При цьому, замовник - Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області як сторона договору, розпоряджався не власними коштами, а коштами місцевого бюджету, коштами платників податків. Отже, таке розпорядження було неефективним, здійсненим на шкоду інтересам громади та всіх платників податків, з порушенням норм Закону України "Про публічні закупівлі" та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами).
Крім того, прийняті сторонами рішення щодо підвищення ціни за товар, шляхом укладення додаткових угод суперечить меті Закону України "Про публічні закупівлі" (станом на момент укладання договору) щодо забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, що призвело до значної переплати бюджетних коштів.
Укладення додаткових угод відразу після початку дії договору повністю нівелює процедуру закупівель як інститут та спричинює шкоду інтересам держави, оскільки учасником (переможцем) пропонується найнижча ціна, а потім упродовж декілької місяців після проведення торгів додатковою угодою вона необґрунтовано суттєво завищується. Як наслідок, заподіюється пряма шкода державі, оскільки кошти за поставлений товар фінансуються виключно за рахунок видатків бюджетних асигнувань, а збільшення ціни за одиницю товару автоматично тягне за собою зменшення обсягів поставленої продукції.
Слід зауважити, що передбачені Законом України "Про публічні закупівлі" (станом на момент укладання договору) процедури закупівель визначені, з метою забезпечення добросовісної конкуренції серед учасників, досягнення економії та ефективності, а тому базуються на таких принципах (ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі").
Максимальна економія публічних коштів та ефективність їх використання забезпечується шляхом конкурентного визначення постачальника товарів і послуг, виконання робіт. Змістом діяльності з проведення публічних закупівель законодавцем визначено проведення відбору переможця процедури закупівель за основним критерієм "ціна". Ціна послуги, товару має визначальне значення, а її необґрунтоване збільшення є прямим порушенням вимог законодавства та спробою уникнути наслідків публічного аукціону.
Можливість зміни ціни договору внаслідок недобросовісних дій сторін (сторони) договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18).

Окрім того, відповідно до пункту 4 частини 3 статті 57 Закону України "Про ринок електричної енергії" електропостачальник має у чіткий та прозорий спосіб інформувати своїх споживачів про зміну будь-яких умов договору постачання електричної енергії споживачу не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір.
Електропостачальники зобов`язані повідомляти споживачів у порядку, встановленому законом, про будь-яке збільшення ціни і про їхнє право припинити дію договору, якщо вони не приймають нові умови.
Згідно з пунктом 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 312 (надалі - ПРРЕЕ), у разі зміни умов договору про постачання електричної енергії споживачу, у тому числі комерційної пропозиції, електропостачальник не пізніше ніж за 20 днів до їх застосування повідомляє про це споживача з урахуванням інформації про право споживача розірвати договір.
Аналогічні положення про необхідність повідомлення споживача не пізніше ніж за 20 днів до застосування змін умов договору про постачання електричної енергії викладені в пункті 13.2 Примірного договору про постачання електричної енергії споживачу, який є додатком № 5 до ПРРЕЕ.
Разом з тим, додаткові угоди № № 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 укладені з порушенням вимог щодо повідомлення споживача про початок застосування нової ціни.
Окрім того, частиною 3 статті 631 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Закон України "Про публічні закупівлі" не встановлює обмежень щодо застосування частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України у додаткових угодах до договору про закупівлю.
Однак, при застосуванні цієї норми сторонами договору не можна застосовувати зворотну дію в часі пунктів додаткової угоди або договору, які змінюють врегульовані та вже виконані договірні відносини, що узгоджується з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 12.10.2018 у справі № 910/21671/17, від 15.06.2018 у справі № 910/14082/17
Всупереч викладеного, оспорюваними додатковими угодами № № 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 зміни до договору в частині збільшення ціни застосовані не на майбутнє, а для товару, який вже був поставлений на дату узгодження змін до договору.
Отже, укладаючи додаткові угоди від 12.03.2024 № 1, від 11.06.2024 №6, від 09.07.2024 № 7, від 08.08.2024 № 8, від 09.09.2024 № 9, від 08.10.2024 № 10, від 07.11.2024 №11, від 10.12.2024 № 12, від 24.12.2024 № 13 до основного договору від договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха, сторони порушили вимоги ст. ст. 5, 41 Закону України "Про публічні закупівлі", п. 4 ч. 3 ст. 57 Закону України "Про ринок електричної енергії", п. 3.2.4 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 №312, ст. 653 ЦК України, оскільки не підтвердили зміни середньозважених цін на електроенергію на ринку “на добу наперед” та у порушення максимального ліміту для підвищення ціни на товар більш ніж на 10 %, унаслідок чого безпідставно зменшено обсяги закупівлі.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що збільшення ціни товару у додаткових угодах № № 1, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 по відношенню до погодженої у договорі ціни здійснено з порушенням ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі", а саме п. 2 ч. 5 ст. 41 цього Закону, та не відповідає принципам здійснення публічних закупівель, визначеним у ст. 5 цього Закону, що свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині визнання недійсними додаткових угод від 12.03.2024 № 1, від 11.06.2024 №6, від 09.07.2024 № 7, від 08.08.2024 № 8, від 09.09.2024 № 9, від 08.10.2024 № 10, від 07.11.2024 №11, від 10.12.2024 № 12, від 24.12.2024 № 13 до договору про постачання (закупівлю) електричної енергії від 28.12.2023 № 446 Ха на підставі положень статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Щодо стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів у розмірі 137047,53грн. судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до вимог статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За приписами частини 1 статті 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, за подібних обставин, дійшла висновку, що кошти одержані відповідачем безпідставно, оскільки підстава внаслідок визнання додаткових угод недійсними відпала, тому останній зобов`язаний їх повернути в силу статей 216, 1212 Цивільного кодексу України .
Оскільки спірні додаткові угоди підлягають визнанню недійсними, підстава для оплати товару за ціною встановленою у додаткових угодах фактично відпала, а тому постачальник має повернути грошові кошти, як безпідставно набуте майно.
Тобто, за поставлений товар постачальних отримав грошові кошти у більшій сумі ніж то передбачено умовами договору, тому ця різниця має бути повернута.
Дослідивши наданий прокурором розрахунок суми коштів, безпідставно одержаних відповідачем, судовою колегією встановлено наступне: 
- обсяг електричної енергії за січень 2024 року склав 15310 кВт, первісна ціна за договором складала 7,08049грн, тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 108403,30грн, натомість сплатив фактично 114566,51грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 114 566,51грн - 108403,30грн = 6164,21грн.;
- обсяг електричної енергії за травень 2024 року склав 2262 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356грн. (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 15502,29грн, натомість сплатив фактично 17913,08грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 17913,08 - 15502,29 = 2410,79грн.;
- обсяг електричної енергії за червень 2024 року склав 2417 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356 грн (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 16564,56грн, натомість сплатив фактично 22567,26грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 22567,26 - 16564,56 = 6002,70грн.;
- обсяг електричної енергії за липень 2024 року склав 3630 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356 грн (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 24877,68грн, натомість сплатив фактично 36348,52грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 36348,52 - 24877,68=11470,83грн.;
- обсяг електричної енергії за серпень 2024 року склав 2939 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356грн (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 20142,01грн, натомість сплатив фактично 28623,37грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 28623,37-20142,01 = 8481,35грн.;
- обсяг електричної енергії за вересень 2024 року склав 2 880 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356 грн (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 19737,67грн, натомість сплатив фактично 27791,50 грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 27791,50-19737,67 = 8053,83грн.;
- обсяг електричної енергії за жовтень 2024 року склав 5197 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356 грн (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 35616,89грн, натомість сплатив фактично 50124грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 50124 - 35616,89 = 14507,10грн.;
- обсяг електричної енергії за листопад 2024 року склав 10688 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356 грн (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 73248,67 грн, натомість сплатив фактично 101 896,97 грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 101 896,97-73248,67=28648,29грн.; 
- обсяг електричної енергії за грудень 2024 року склав 16188 кВт, ціна за додатковою угодою № 5 від 08.05.2024 до договору № 446Ха складала 6,853356 грн (вартість товару до збільшення ціни), тобто виконком повинен був за відповідний обсяг спожитої електричної енергії сплатити 110942,14грн., натомість сплатив фактично 162250,57грн. Таким чином, сума надмірно сплачених коштів за цей період складає 162250,57- 110942,14 = 51308,43грн. 
Таким чином, загальна сума надмірно сплачених коштів за січень - грудень 2024 року складає 137047,53грн.

В контексті наведеного судова колегія також враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 924/1283/21, якими підтверджено право прокурора звертатись з правовою вимогою про повернення надмірно сплачених коштів не на користь сторони правочину, а на користь бюджету, тобто на розрахункові рахунки розпорядника коштів вищого рівня, який виділяв кошти, є засновником закладу та є суб`єктом владних повноважень.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що відповідно до приписів статей 216, 1212 Цивільного кодексу України, відповідач - ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" зобов`язаний повернути на користь Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області безпідставно одержані ним грошові кошти в сумі 137047,53грн.

Щодо доводів апелянта про те, що Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі електричної енергії за договором від 28.12.2023 № 446 Ха, діє не як розпорядник бюджетних коштів, а як отримувач бюджетних коштів та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня - місцевим бюджетом, отже Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах, у звязку із чим, відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в інтересах вказаної особи, судова колегія зазначає наступне.
В категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону № 922-VIII (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 924/524/24).
Закон України "Про прокуратуру" не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі №927/491/19, постанови Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 25.06.2024 у справі № 918/760/23, від 01.10.2024 у справі №918/778/23, від 20.02.2025 у справі №910/16372/21).

У даній справі, прокурор, обґрунтовуючи звернення до суду з позовом в інтересах держави в тому числі, в особі Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, зазначав, що укладення оспорюваних додаткових каскадних угод до договору публічної закупівлі з порушенням вимог Закону № 922-VIII призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів, які були виділені з місцевого бюджету позивачу як головному розпоряднику бюджетних коштів на забезпечення освітньої діяльності на території територіальної громади та забезпечення здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, а також порушило економічні (майнові) інтереси держави у бюджетній сфері, оскільки заподіяло прямої шкоди майновим інтересам держави у вигляді переплати бюджетних коштів, виділених на освітні потреби.
За твердженням прокурора, внаслідок неправомірного підвищення цін на електричну енергію на підставі оспорюваних додаткових угод територіальна громада, інтереси якої представляє Виконавчий комітет Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, була позбавлена можливості отримати електричну енергію у необхідній кількості, водночас сплачуючи значні кошти з місцевого бюджету за набагато менші обсяги придбаного товару, що в свою чергу зумовило надмірну сплату коштів у сумі 137047,53грн.
Прокурор зауважував, що, оскільки фінансування за додатковими угодами здійснювалося за рахунок коштів місцевого бюджету, його звернення з позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання правомірності використання бюджетних коштів, за рахунок яких здійснюється фінансування закладів освіти, виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ.
Тобто прокурор обґрунтовував порушення інтересів держави укладенням Виконавчим комітетом Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області оспорюваних додаткових угод усупереч вимогам чинного законодавства та інтересам держави, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу постачання та відповідно надмірної сплати бюджетних коштів.
Матеріалами справи підтверджується, що з метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді Лозівською окружної прокуратури 28.08.2025 на адресу Виконавчого комітету Біляївської сільської ради було направлено лист, в якому зазначено про встановлені прокурором порушення при укладенні додаткових угод до договору № 446Ха від 28.12.2023 та щодо надання інформації до прокуратури щодо вирішення виконкомом питання про усунення порушень, в тому числі в судовому порядку (т.1 а.с.110-112). 
Проте, Виконавчим комітетом Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області не було вжито жодних заходів щодо усунення виявлених прокуратурою порушень. Натомість листами від 11.08.2025 за № 02.1-13/1801 та 09.09.2025 за № 02.1-13/2054 (т.1 а.с.105, 113) повідомлено прокуратуру про відстуність заперечень щодо представництва нею інтересів позивача.
Таким чином, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області щодо захисту інтересів держави, яке є розпорядником бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася закупівля електричної енергії за договором, та зобов`язане ефективно і раціонально використовувати бюджетні кошти, в тому числі реагувати на порушення вимог законодавства, що впливають на інтереси територіальної громади.
Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та цілком правильно визначив Управління освіти Конотопської міської ради позивачем за пред`явленим ним до суду позовом, оскільки останнє є розпорядником бюджетних коштів та стороною спірних правочинів, юридичною особою, яка може від свого імені придбати майнові права й нести обов`язки та здійснює процедуру закупівель товарів, робіт і послуг за рахунок бюджетних коштів згідно із законодавством України. 
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19, постановах Верховного Суду від 07.02.2023 у справі № 927/188/22, від 28.08.2024 у справі № 918/694/23, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №910/19/24.
З огляду вищевикладене, судова колегія відхиляє як безпідставні доводи скаржника щодо неналежного суб`єктного складу відповідачів та помилкового визначення прокурором у даній справі Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області як позивача.

До того ж у світлі аргументів скаржника в цій частині судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У такому разі двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.
Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.03.2024 у справі № 904/192/22). 
Тобто у спорі за позовом прокурора про визнання недійсним договору про закупівлю та застосування наслідків недійсності правочину головний розпорядник бюджетних коштів, визначений прокурором як позивач, на користь якого прокурор просить стягнути кошти (застосувати реституцію), є належним позивачем у справі, який уособлює державу, за захистом інтересів якої прокурор звернувся із цим позовом до суду.
В постанові від 22.09.2022 у справі №125/2157/19, на яку посилається скаржник, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позов, який пред`являється особою, що не була учасником правочину, про визнання правочину недійсним, повинен бути пред`явлений до всіх учасників такого правочину. Однак у наведеній скаржником справі позов був пред`явлений не стороною правочину, а відповідачами були визначені не всі учасники правочину.
Натомість у даній справі, позов пред`явлений прокурором в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Біляївської сільської ради Лозівського району Харківської області, який є стороною оспорюваного правочину та розпорядником бюджетних коштів у спірних правовідносинах, а тому набуває статусу позивача відповідно до вимог абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України, що свідчить про необґрунтованість посилання скаржника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19.

Відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі статтями 76, 77, 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, судова колегія вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, правильним вирішенням справи, у зв`язку з чим апеляційна скарга ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" не підлягає задоволенню.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 254, 269, 270, 273, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ТОВ "Донецькі енергетичні послуги" залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Харківської області від 22.04.2026 у справі №922/4753/25 залишити без змін.
Повна постанова складена 24.06.2026.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження постанови передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя С.Ч. Жельне 

Суддя П.В. Тихий