ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/37206/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),
суддів: Білак С.В., Юрко І.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.02.2026 в адміністративній справі №160/37206/25 (головуючий суддя першої інстанції – Рищенко А.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Івашиної Дар`ї Вікторівни про визнання дій протиправними,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Івашиної Дар`ї Вікторівни, в якому просила: 
- визнати незаконними дії державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Івашинової Дар`ї Вікторівни щодо прийняття постанови про накладення штрафу від 26.12.2025 року у виконавчому провадженні за № 75503696 у сумі 3400 (три тисячі чотириста) гривень та скасувати постанову про накладання штрафу від 26.12.2025 року державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Івашинової Дар`ї Вікторівни у виконавчому провадженні за № 75503696.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що державний виконавець не дотримався процедури, передбаченої статтею 64-1 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема не склав акт про невиконання рішення за участю психолога та не залучив орган опіки та піклування для фіксації перешкод у спілкуванні з дитиною.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, зазначених в позові.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з не повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що при винесенні постанови про накладання штрафу на позивача, відповідач не маючи жодного доказу, допустив припущення виходячи із повідомлень ОСОБА_2 про порушення позивачем ухвали суду.
Вважає, що жодного зафіксованого порушення з боку позивача та відповідно складеного щодо неї акту, відповідач до суду не надав, оскільки їх не існує.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на скаргу, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у відповідача перебуває ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області № 361/10460/23, якою зокрема Позивача зобов`язано ОСОБА_1 забезпечувати можливість спілкування батька ОСОБА_2 із донькою ОСОБА_3 за допомогою телефонних та/або засобів відео зв`язку не менше двох разів на день, із 09 год. 00 хв. по 11 год. 00 хв. та із 18 год. 00 хв. по 21 год. 30 хв., тривалістю не менше 20 хвилин без перешкод з боку матері ОСОБА_1 .
У зв`язку з невиконанням боржником (позивачем) вимог виконавчого документа, 26.12.2025 року державним виконавцем було накладено штраф у розмірі 3400 грн.
Не погодившись з постановою про застосування штрафу, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
На виконання рішень згідно зі ст. 63 та ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження». Необхідно встановити чи є обов`язок матері забезпечувати можливість спілкування з батьком та не чинити перешкод в цьому рішенням зобов`язального характеру передбаченому ст. 63 Закону України “Про виконавче провадження”, чи він підпадає під спеціальний порядок виконання рішень про встановлення побачень ст. 64-1 зазначеного Закону.
Статтями 157 та 159 СК України відокремлено право спілкування з дитиною та побачень з дитиною. На думку суду рішення суду щодо забезпечення можливості здійснювати телефонні або інші дзвінки, є частиною більш широкого права - спілкування з дитиною, адже для здійснення побачень зокрема ч.2 ст.159 СК України передбачено окремий порядок його призначення та здійснення.
Стаття 63 Закону № 1404-VIII визначає загальний порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Невиконання таких дій у встановлений строк без поважних причин тягне за собою накладення штрафу згідно зі ст. 75 цього Закону.
Стаття 64-1 Закону встановлює специфічний механізм для виконання рішень про встановлення побачень з дитиною, який включає обов`язкове складання акта виконавцем після кожного побачення (або спроби), можливість залучення психологів, педагогів та органів опіки.
Стаття 3 Конвенції про права дитини та стаття 7 Сімейного кодексу України визначають, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращим інтересам дитини.
Суд першої інстанції обґрунтовано вважав за необхідне детально роз`яснити помилковість позиції позивача.
Як встановлено судом першої інстанції, Предметом виконання у виконавчому провадженні № 75503696 є зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати можливість спілкування батька з донькою за допомогою телефонних та/або засобів відео зв`язку. Вказане зобов`язання відповідає порядку виконання рішення зобов`язального характеру встановленого ст.63 Закону № 1404-VIII для якого передбачено особливий порядок виконання та притягнення до відповідальності.
Так, вказаною нормою, на відміну від ст.64-1 Закону № 1404-VIII не передбачено необхідності складання актів або вчинення інших дій зазначених позивачем. Для настання відповідальності за не виконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, необхідною умовою є факт встановлення такого невиконання державним виконавцем. В матеріалах виконавчого провадження містяться численні повідомлення ОСОБА_2 про порушення зобов`язання позивачем щодо забезпечення можливості спілкування з дитиною за допомогою телефонних та/або засобів відео зв`язку, що, на думку суду, було достатнім для відповідача для прийняття оскаржуваного рішення.
Державний виконавець, перевіряючи виконання, констатував факт невиконання рішення суду, що і є підставою застосування наслідків встановлених ст.75 Закону № 1404-VIII
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що забезпечення спілкування з обома батьками є невід`ємним правом дитини та основою її гармонійного виховання. Вимоги позивача щодо обов`язкового застосування процедури передбаченої ст. 64-1 Закону № 1404-VIII у даному контексті виглядають як спроба штучного ускладнення процедури виконання рішення та створення формальних підстав для його ігнорування.
Позивач, наполягаючи на складних процедурних заходах (акт, психолог) при зобов`язанні забезпечити безперешкодне спілкування батька з дитиною фактично підміняє суть судового рішення. Кожна хвилина невиконання рішення про забезпечення права на спілкування з дитиною є порушенням прав малолітньої особи, про які в цьому процесі, на обґрунтовану думку суду першої інстанції, позивач не дбає належним чином.
Оскільки матеріали виконавчого провадження підтверджують факт невиконання позивачем ухвали суду, а поважних причин такого невиконання надано не було, відповідач був зобов`язаний застосувати санкції, передбачені ч. 2 ст. 75 Закону. Повторне накладення штрафу у подвійному розмірі (3400 грн.) є прямою вимогою закону, а не диспозитивним правом виконавця.
Враховуючи викладене, оскаржувана постанова державного виконавця від 26.12.2025 року винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом. 
При цьому, незначні формальні недоліки не можуть слугувати підставою для скасування такого рішення. Застосування відповідачем норм ст. 63 Закону № 1404-VIII замість спеціальних норм ст. 64-1 є правильним, з огляду на характер спірних правовідносин.
З огляду на вказані вище обставини в їх сукупності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення. 
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини першої статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною четвертою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року в адміністративній справі №160/37206/25 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року в адміністративній справі №160/37206/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко 

суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко