ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/5318/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Губенко Н. М. - головуючий, Вронська Г. О., Кондратова І. Д.,

за участю секретаря судового засідання - Долгополової Ю. А.,

представників учасників справи:

прокуратури - Яворський С. С.,
позивача 1 - не з`явився,
позивача 2 - не з`явився,
відповідача - Мілімко А. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону

на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Щербакова С. О.
від 02.10.2025 та
на постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Яценко О.В. - головуючий, Мальченко А.О., Хрипун О.О.
від 18.02.2026

за позовом Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації), Департаменту цивільного захисту та оборонної роботи Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації)
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЛЕШ ТЕХ"
про визнання частково недійсним договору та стягнення 1 149 647,46 грн,

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) та Департаменту цивільного захисту та оборонної роботи Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЛЕШ ТЕХ", у якому просив:
- визнати недійсним пункту 2.1 договору про закупівлю товарів № ФТ-2023/12/11 від 19.12.2023, укладеного між Департаментом цивільного захисту, оборони та взаємодії з правоохоронними органами Київської обласної державної адміністрації та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФЛЕШ ТЕХ", в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість;
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФЛЕШ ТЕХ" на користь Департаменту цивільного захисту та оборонної роботи Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) грошові кошти у розмірі 1 149 647,46 грн, з яких: безпідставно сплачені кошти в сумі 958 333,50 грн, інфляційні втрати у розмірі 152 796,83 грн та 3% річних у сумі 38 517,13 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваним пунктом 2.1 договору передбачено включення у вартість товару податку на додану вартість, який був сплачений, однак, оскільки замовником за вказаним договором є Департамент цивільного захисту, оборони та взаємодії з правоохоронними органами Київської обласної державної адміністрації, який бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, останній відповідно до підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України звільняється від оподаткування, що свідчить про безпідставне включення до ціни, зазначеної в пункті 2.1 договору, суми податку на додану вартість. Крім того, прокурор послався на те, що договір укладено на виконання Обласної цільової програми оперативного та сталого забезпечення формувань, що забезпечують обороноздатність держави на території Київської області на 2023-2025 роки, затвердженої рішенням Київської обласної ради від 25.08.2023 №619-20-VIII, що є свідченням того, що поставлений товар підпадає під умови, визначені підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, та має кінцеву мету спрямовану на забезпечення обороноздатності. Також прокурор зазначив, про те, що: - з огляду на визнання недійсним пункту 2.1 договору про закупівлю товарів №ФТ-2023/12/11 від 19.12.2023 в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість, сплачені відповідачу кошти у розмірі податку на додану вартість підлягають поверненню як такі, що отримані без достатніх правових підстав; - враховуючи те, що обов`язок з повернення грошових коштів у сумі 958 333,50 грн. є грошовим зобов`язанням, відповідач має сплати 3 % річних та інфляційні втрати за період з дати отримання таких коштів.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Київської обласної ради від 25.08.2023 №619-20-VIII затверджено Обласну цільову програму оперативного та сталого забезпечення формувань, що забезпечують обороноздатність держави на території Київської області на 2023-2025 роки (далі - Програма).
Згідно із розділом II Програми, заходи програми будуть спрямовані на сприяння обороноздатності, територіальній обороні Київської області, підготовці територіальних громад та відповідної території до національного спротиву, забезпеченню громадської безпеки та з метою комплексного вирішення завдань військового і антитерористичного характеру, а саме мінімізації ризиків скоєння терористичних актів на території та наслідків воєнної загрози.
Метою Програми є цільове, ефективне використання коштів, які надходить від сплати податку на доходи фізичних осіб військовими формуваннями до бюджету відповідної громади Київської області. Пропорційне забезпечення військових формувань відповідно до сплачених відрахувань податку на доходи фізичних осіб до бюджету Київської області та територіальних громад Київської області (розділ III Програми).
Програма розроблена з метою забезпечення на території Київської області умов для належного функціонування органів державної влади, військових формувань, стратегічного (оперативного) розгортання військ (сил). 
На виконання вказаної Програми, Департаментом цивільного захисту, оборони та взаємодії з правоохоронними органами Київської обласної державної адміністрації на підставі підпункту 15 пункту 13 Особливостей постанови Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 (зі змінами), проведено процедуру закупівлі без використання електронної системи UA-2023-12-20-019575-a щодо закупівлі безпілотних літальних апаратів. Джерело фінансування - кошти місцевого бюджету.
За наслідками проведення вказаної процедури закупівлі, 19.12.2023 між Департаментом цивільного захисту, оборони та взаємодії з правоохоронними органами Київської обласної державної адміністрації (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ФЛЕШ ТЕХ" (постачальник) було укладено договір про закупівлю товарів №ФТ-2023/12/11 (далі - договір), умовами якого передбачено, що на виконання Обласної цільової програми оперативного та сталого забезпечення формувань, що забезпечують обороноздатність держави на території Київської області на 2023-2025 роки, затвердженої рішенням Київської обласної ради від 25 серпня 2023 року №619-20-VIII, постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлений даним договором строк у власність покупця безпілотні літальні апарати (далі - товар), а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його в порядку та на умовах, передбачених даним договором.
Найменування, кількість, ціна за одиницю товару, зазначені у додатку № 1 до даного договору, який є його невід`ємною частиною (специфікація) - пункт 1.2 договору.
Відповідно до пункту 2.1 договору, ціна договору визначена на підставі додатку №1 до даного договору та складає 5 750 001,00 грн, в т. ч. ПДВ 958 333,50 грн.
У пункті 2.2 договору передбачено, що ціна даного договору включає в себе надання супутніх послуг з доставки товару, перевірки товару на місцях його безпосередньої експлуатації, налагодження, сплату податків і зборів, обов`язкових платежів, що сплачуються, або мають бути сплачені, усіх інших витрат постачальника. 
Згідно із пунктом 2.3 договору оплата здійснюється покупцем за фактично отриманий належної якості товар шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника відповідно до статті 49 Бюджетного кодексу України на підставі видаткових накладних, підписаних уповноваженими представниками сторін, по факту поставки у строк, зазначений у пункті 3.1 договору.
За умовами пункту 3.1 договору, постачальник власними силами та засобами відповідно до умов даного договору зобов`язується здійснити поставку товару не пізніше 21.12.2023.
Відповідно до пункту 3.4 договору факт приймання товару, а також відсутність зауважень до товару підтверджується підписанням уповноваженими представниками сторін належним чином (відповідно до вимог чинного законодавства) оформленої видаткової накладної на товар (на кожну оставлену партію/частину товару) та акта приймання-передачі (на поставлену партію/частину товару).
Даний договір набирає чинності з дати його укладення сторонами та діє до 31.12.2023, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (пункт 12.1 договору).
Специфікацією № 1, що є додатком №1 до договору, сторони погодили найменування товару, кількість, строк поставки, ціну.
Загальна вартість товару за цією специфікацією: 5 750 001,00 грн, в т. ч. ПДВ 958 333,50 грн.
Відповідачем на виконання умов договору поставлено позивачу 2 товар в кількості 250 штук на загальну суму 5 750 001,00 грн, в т. ч. ПДВ 958 333,50 грн, що підтверджується видатковою накладною № ФТ-2023/12/11-001 від 21.12.2023, яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками.
Позивач 2 за поставлений товар розрахувався у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 22.12.2023 на суму 5 750 001,00 грн та звітом про виконання договору про закупівлю, опублікованим на офіційному вебпорталі публічних закупівель "Prozorro".
Як зазначає прокурор, в подальшому вищезазначений товар в кількості 250 штук, згідно із актом №5 приймання-передачі від 04.01.2024 був переданий військовій частині.
3. Короткий зміст судових рішень
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі № 910/5318/25 у задоволенні позову відмовлено.
Постановою від 18.02.2026 Північний апеляційний господарський суд залишив без змін рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 у справі № 910/5318/25. 
Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що:
- матеріали справи не містять доказів та сторонами у даній справі не надано суду сертифікат кінцевого споживача, в якому було би зазначено, що кінцевим отримувачем відповідного товару буде будь-яка особа з переліку, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а також укладений між позивачем-2 та відповідачем спірний договір не містить положень про те, що кінцевим отримувачем відповідного товару буде будь-яка особа з переліку, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України;
- відсутність такого документального підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору свідчить про відсутність підстав для звільнення операцій з постачання таких товарів від оподаткування податку на додану вартість, відповідно про відсутність підстав стверджувати, що включення податку на додану вартість до вартості (ціни) закуповуваних згідно із таким договором товарів та подальша його сплата постачальнику суперечить вимогам підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України;
- у позовній заяві прокурор зазначав, що товар в кількості 250 штук, згідно із актом №5 приймання-передачі від 04.01.2024 був переданий військовій частині, проте зі змісту наданого прокурором акта вбачається, що позичкодавець (Департамент) передав, а користувач (командир військової частини) прийняв на відповідальне зберігання майно у кількості 250 одиниць, ціна одиниці якого становить 20 833,33 грн без ПДВ, загальною вартістю 5 750 001,00 грн, в т. ч. ПДВ 958 333,50 грн;
- Верховний Суд у постанові від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24 виклав висновок щодо застосування норми підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, який підтримано Верховним Судом у постанові від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24 та у постанові від 18.09.2025 у справі № 910/12975/24. Так, за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.02.2025 у справі №910/8235/24, визначальним для звільнення від оподаткування податку на додану вартість за вказаною нормою є не лише категорія товарів та суб`єкт кінцевого отримувача таких товарів, а й документальне підтвердження особи такого суб`єкта відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору, в якому визначено осіб, зазначених у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, кінцевими отримувачами. Водночас, у даній справі не встановлено обставин наявності сертифікату кінцевого споживача або визначення за умовами договору, в тому числі за змістом його преамбули, суб`єкта кінцевого отримувача товарів, що, в свою чергу, могло б свідчити про узгодженість сторонами відповідних умов та/або явну обізнаність постачальника на момент укладення такого договору про суб`єкта кінцевого отримувача товарів, та, як наслідок, про звільнення операцій щодо постачання закуповуваних за таким договором товарів від оподаткування податку на додану вартість;
- як вбачається з матеріалів справи, спірний договір є не єдиним укладеним між сторонами договором. Так, 18.01.2024 між Департаментом та відповідачем було укладено інший договір про закупівлю товарів № ФТ-2024/01/50, умовами якого вже було передбачено, що кінцевим отримувачем товару, що поставляється за цим договором, є військова частина. При цьому, пунктом 2.1 зазначеного договору про закупівлю товарів № ФТ-2024/01/50 від 18.01.2024 ціна договору визначена на підставі додатку № 1 до даного Договору та складає 6 727 500,00 грн. без ПДВ, а у примітці до зазначеного пункту договору зазначено, що ціна товару не включає ПДВ відповідно до пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України. На підтвердження постачання товару за договором про закупівлю товарів № ФТ-2024/01/50 від 18.01.2024 було складено тристоронній акт приймання-передачі між Департаментом, як покупцем, відповідачем, як постачальником, та військовою частиною, як кінцевим споживачем.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги. Узагальнені доводи касаційної скарги. Доводи інших учасників справи
Заступник керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 у справі № 910/5318/25, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження визначено наявність виключних випадків, передбачених пунктами 1 та 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. 
В обґрунтування виключного випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначив, що суди порушили статті 2, 11, 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, застосували статті 203, 215, 217, 1212 Цивільного кодексу України, підпункт 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, без урахування висновків Верховного Суду, які викладені у постановах: 
- від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 y справі № 908/1879/17, щодо вірогідності доказів; 
- від 22.01.2025 у справі № 908/2672/23 стосовно того, що включення до преамбули договору посилання на відповідну Програму є ключовим аспектом, який підкреслює специфіку поставленого товару та особливості відповідної господарської операції, а відповідач мав можливість врахувати зазначене ще при формуванні умов договору поставки;
- від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, від 19.11.2025 у справі № 914/201/25 щодо застосування підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України.
В обґрунтування виключного випадку, передбаченого пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування режиму звільнення операцій від оподаткування ПДВ на підставі підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України та статей 1, 2, 4, 14 Закону України "Про оборону України", статті 27 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статті 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" щодо віднесення обласних державних (військових) адміністрацій до суб`єктів, які наділені повноваженнями брати участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України.
Товариство з обмеженою відповідальністю "ФЛЕШ ТЕХ" подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Крім того, Департамент цивільного захисту та оборонної роботи Київської обласної державної адміністрації подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Поданий Департаментом цивільного захисту та оборонної роботи Київської обласної державної адміністрації відзив на касаційну скаргу по своїй суті є заявою про приєднання до касаційної скарги, та не може бути прийнятий до розгляду разом із касаційною скаргою, виходячи із наступного.
Відповідно до приписів частини 2 статті 295 Господарського процесуального кодексу України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.
Згідно із статтею 297 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (частина перша). До заяви про приєднання до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору та докази направлення заяви іншим учасникам справи (частина 3). 
Оскільки поданий відзив на касаційну скаргу не містить обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, а містять фактично вимогу про задоволення касаційної скарги та скасування судового рішення, із зазначенням підстав для такого скасування, отже, за своєю суттю є приєднанням до касаційної скарги, однак до такого відзиву не додано документів про сплату судового збору, а Господарський процесуальний кодекс України не містить положень щодо надання строку для усунення недоліків стосовно приєднання до касаційної скарги, тому поданий Департаментом цивільного захисту та оборонної роботи Київської обласної державної адміністрації відзив на касаційну скаргу залишається без розгляду (такі висновки щодо застосування статей 295, 297 Господарського процесуального кодексу України викладено у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 у справі № 916/875/20, від 09.05.2023 у справі № 910/158/22, від 11.04.2023 у справі № 924/793/21, від 25.01.2023 у справі № 903/933/21, від 22.04.2025 у справі №910/18089/23, від 15.01.2026 у справі №904/3993/19, від 02.04.2026 у справі №916/1507/21(916/2307/25)).
5. Позиція Верховного Суду
За чинним конституційним правопорядком, що його визначено приписами пункту 14 частини першої статті 92, пункту 8 частини 2 статті 129 Конституції України, на рівні закону забезпечується право на апеляційний перегляд кожної справи, а право на касаційне оскарження судового рішення забезпечується лише в тих випадках, що їх визначив законодавець.
У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя (пункти 5.10, 5.16, 5.21 постанови).
У статті 287 Господарського процесуального кодексу України, якою регламентоване право касаційного оскарження, визначено перелік судових рішень, які підлягають касаційному оскарженню у господарському процесі, а також визначені підстави та випадки, коли касаційне оскарження допускається.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовуються правила статті 300 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1). 
Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
Як зазначалося раніше, касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Наведене узгоджується із частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Отже, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) відсутня постанова Верховного Суду про відступлення від такого висновку; (3) висновок Верховного Суду стосується правовідносин, які є подібними.
При цьому, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Верховний Суд також неодноразово зазначав, що не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства:
- термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші (пункт 24 постанови);
- для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (пункт 25 постанови);
- подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. З огляду на значення слова "подібний" не завжди означає тотожність (пункт 28 постанови);
- у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини) (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі №233/2021/19).
Здійснена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови).
Суд відхиляє доводи скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 04.03.2021 y справі № 908/1879/17, щодо вірогідності доказів, оскільки наведені висновки за своїм змістом є загальними вимогами процесуального законодавства, певним алгоритмом дій суду та мають бути дотримані судами при розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній з наведених справ, які переглядались Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів в межах конкретного предмету доказування.
У цьому контексті Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що скаржник, посилаючись на висновки викладені у постановах Верховного Суду щодо застосування стандартів доказування, не враховує, що ці доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.
Водночас цитування скаржником окремих висновків, наведених у вказаних постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а зміст зазначених скаржниками постанов не свідчить про застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків, викладених у цих постановах.
У справі, яка переглядається, фактичні обставини встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів.
Отже, посилання скаржника на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, щодо вірогідності доказів є необґрунтованими та фактично зводяться до намагання скаржника здійснити переоцінку доказів у справі.
Водночас, Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
Суд акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.
У цьому аспекті Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі таких встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, без аналізу та врахування фактичних обставин справи, які мають юридичне значення та за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Крім того, стосовно посилань скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 22.01.2025 у справі №908/2672/23, Суд зазначає таке.
У справі №908/2672/23 предметом розгляду були вимоги Заступника керівника Луганської обласної прокуратури в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах: Лисичанської міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, Управління освіти Лисичанської міської військово-цивільної адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області звернувся з позовом до ТОВ "Параллель-М ЛТД", Відповідач, Скаржник) про: визнання недійсними пункту 5.3 договору поставки нафтопродуктів від 11.03.2022 №0453/22/О, укладеного між Управлінням та ТОВ "Параллель-М ЛТД", а також положень "Специфікації", наведених в додатку №1 до договору, в частині включення до договірної ціни суми ПДВ у розмірі 239 976 грн; стягнення з ТОВ "Параллель-М ЛТД" на користь Управління 239 976 грн безпідставно сплачених за договором поставки у вигляді ПДВ.
Позовні вимоги у вказаній справі, на відміну від цієї справи, були обґрунтовані неправомірним включенням до ціни договору поставки суми ПДВ та подальше її перерахування постачальнику, що суперечить положенням постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" (далі постанова КМУ №178) та підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.
Так, вирішуючи питання щодо застосування положень постанови КМУ №178 до спірних правовідносин, зокрема, специфіки її реалізації та сфери поширення, Верховний Суд у пунктах 15-20 постанови від 22.01.2025 у справі №908/2672/23 зазначив таке: 
"5.15. КМУ на підставі Постанови №178 (в редакції на момент укладення Договору поставки) постановив з метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні", та відповідно до підпункту "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України установити, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Визначено, що постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.
З аналізу положень постанови КМУ №178 вбачається, що встановлення нульової ставки ПДВ є заходом, спрямованим на створення правових передумов для своєчасного та безперешкодного постачання товарів, необхідних для забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту населення та інтересів держави в умовах воєнного стану.
Відповідно, правозастосування у цій сфері має базуватися на цільовому призначенні відповідних товарів, що передбачає гнучке використання механізмів пільгового оподаткування з урахуванням функціонального підходу.
Зміст постанови КМУ №178 свідчить про те, що її дія охоплює не лише правовідносини, у яких сторонами таких договір поставки є суб`єкти, прямо зазначені у постанові, а й випадки, коли характер товару та його цільове призначення об`єктивно зумовлюють використання в інтересах оборони та безпеки держави.
Відповідно до підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України, операції з постачання товарів, що використовуються для забезпечення національної безпеки та оборони, підлягають обкладенню ПДВ за нульовою ставкою. При цьому пункт 185.1 статті 185 Податкового кодексу України визначає, що об`єктом оподаткування є операції з постачання товарів на митній території України, за умови їх документального підтвердження.
Ключовим критерієм для застосування нульової ставки ПДВ є не наявність суб`єкта як сторони договору, передбаченого даною постановою, а передусім фактичне використання товару відповідно до визначеної державної мети.".
Тобто, виснуючи про те, що ключовим критерієм для застосування нульової ставки ПДВ є передусім фактичне використання товару відповідно до визначеної державної мети, а не суб`єкт як сторона договору, Верховний Суд виходив зі змісту постанови КМУ №178 та норми підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.
Водночас у цій справі підставою для звільнення операцій з постачання на митній території України закуповуваних за цим договором товарів скаржник визначає підпункт 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, положення якого застосуються за визначених у цій нормі умов, зокрема якщо кінцевим отримувачем відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору визначено суб`єктів, перерахованих у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, що є відмінним від застосованих Верховним Судом у справі №908/2672/23 підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України та постанови КМУ №178, а саме у контексті визначення суб`єкта кінцевого отримувача відповідних товарів відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору.
Колегія суддів також відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, з огляду на таке.
Так, Верховний Суд у постанові від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, прийнятій за результатами вирішення спору у подібних до справи № 910/5318/25 правовідносинах, сформував такі висновки:
- товари, щодо яких здійснюються такі операції, належать до категорії товарів, які визначені у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України та класифікуються у товарних позиціях згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД), визначеною Законом України "Про митний тариф України" від 19.10.2022 №2697-IX; - кінцевим отримувачем відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору визначено суб`єктів, перерахованих у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України. У разі недотримання таких умов вказані операції підлягатимуть оподаткуванню ПДВ у загальновстановленому порядку;
- визначальним для звільнення від оподаткування ПДВ за вказаною нормою є не лише категорія товарів та суб`єкт кінцевого отримувача таких товарів, а й документальне підтвердження особи такого суб`єкта відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору, в якому визначено осіб, зазначених у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, кінцевими отримувачами.
У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні даного позову виходили з того, що матеріали справи не містять доказів та сторонами у даній справі не надано суду сертифікат кінцевого споживача, в якому було би зазначено, що кінцевим отримувачем відповідного товару буде будь-яка особа з переліку, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, а також укладений між позивачем-2 та відповідачем спірний договір не містить положень про те, що кінцевим отримувачем відповідного товару буде будь-яка особа з переліку, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України. При цьому, суди попередніх інстанцій зазначили, що відсутність такого документального підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору свідчить про відсутність підстав для звільнення операцій з постачання таких товарів від оподаткування податку на додану вартість, відповідно про відсутність підстав стверджувати, що включення податку на додану вартість до вартості (ціни) закуповуваних згідно із таким договором товарів та подальша його сплата постачальнику суперечить вимогам підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції зазначає про те, що висновки судів попередніх інстанцій в частині застосування підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Верховного Суду від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, на неврахування яких судами послався скаржник у касаційній скарзі, а навпаки зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що останні прийнято з урахуванням таких висновків Верховного Суду.
Крім того, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неврахування судами висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 19.11.2025 у справі № 914/201/25, щодо застосування підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, оскільки Верховний Суд у справі № 914/201/25 не тільки не формував висновок щодо застосування, а й не цитував у постанові Верховного Суду зазначену норму права.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження.
Стосовно підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України
За змістом пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту наведеного убачається, що вказана процесуальна норма спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 Господарського процесуального кодексу України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України скаржник повинен чітко вказати яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У касаційній скарзі скаржник зазначив, що суди попередніх інстанцій застосували неправильно підпункт 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, статті 1, 2, 4, 14 Закону України "Про оборону України", статтю 27 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статтю 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану". При цьому, за доводами скаржника, відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування цих норм.
Аргументуючи свої доводи щодо неправильного застосування судами наведених норм скаржник зазначив, що Департамент цивільного захисту та оборонної роботи Київської обласної державної (військової) адміністрації є суб`єктом, який бере участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, в тому числі у фінансуванні військових частин, у зв`язку з чим у період воєнного стану користується пільгами щодо сплати ПДВ при придбанні товарів для Сил оборони України.
Надаючи оцінку таким аргументам скаржника, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податок на додану вартість - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Правові основи оподаткування ПДВ встановлено розділом V та підрозділом 2 розділу XX Податкового кодексу України.
За змістом підпунктів а) і б) пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем товару (замовником послуг).
Пунктами 30.1-30.2, 30.9 статті 30 Податкового кодексу України визначено, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.
Податкова пільга надається шляхом:
а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору;
б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору;
в) встановлення зниженої ставки податку та збору;
г) звільнення від сплати податку та збору.
Відповідно до підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України товарів, кінцевим отримувачем яких відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами договору визначено правоохоронні органи, Міністерство оборони України, Збройні Сили України та інші військові формування, добровольчі формування територіальних громад, утворені відповідно до законів України, інші суб`єкти, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону та/або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації проти України, підприємства, які є виконавцями (співвиконавцями) державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель, зокрема, безпілотних літальних апаратів без озброєння та їх частин, що класифікуються у товарних позиціях 8806, 8807 згідно з УКТ ЗЕД.
У разі здійснення операцій, звільнених від оподаткування податком на додану вартість відповідно до підпунктів 4 і 5 цього пункту (в частині постачання товарів за державними контрактами (договорами) з оборонних закупівель), положення пункту 198.5 статті 198 та статті 199 Податкового кодексу України не застосовуються щодо таких операцій.
Верховний Суд у постанові від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, прийнятій за результатами вирішення спору у подібних до справи № 910/5318/25 правовідносинах, сформував такі висновки:
- товари, щодо яких здійснюються такі операції, належать до категорії товарів, які визначені у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України та класифікуються у товарних позиціях згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД), визначеною Законом України "Про митний тариф України" від 19.10.2022 №2697-IX; - кінцевим отримувачем відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами відповідного договору визначено суб`єктів, перерахованих у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України. У разі недотримання таких умов вказані операції підлягатимуть оподаткуванню ПДВ у загальновстановленому порядку;
- визначальним для звільнення від оподаткування ПДВ за вказаною нормою є не лише категорія товарів та суб`єкт кінцевого отримувача таких товарів, а й документальне підтвердження особи такого суб`єкта відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору, в якому визначено осіб, зазначених у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, кінцевими отримувачами.
Зазначений висновок підтримано Верховним Судом у постановах від 22.07.2025 у справі № 925/696/24, від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24 та від 18.09.2025 у справі № 910/12975/24.
Порядок оформлення сертифіката кінцевого споживача регламентовано Положенням про порядок надання гарантій та здійснення державного контролю за виконанням зобов`язань щодо використання у заявлених цілях товарів, які підлягають державному експортному контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.1999 №920.
Пункт 5 цього Положення визначає, що з метою оформлення гарантій щодо кінцевого використання імпортованих в Україну товарів використовуються міжнародний імпортний сертифікат, сертифікат підтвердження доставки, сертифікат кінцевого споживача та інші документи, які містять державні гарантії та гарантії кінцевого споживача щодо використання товарів у заявлених цілях.
Відповідно до пункту 15 вказаного Положення сертифікат кінцевого споживача - це документ, яким кінцевий споживач вказує на місце встановлення (використання) і ціль кінцевого використання товару та гарантує, що цей товар не буде використаний в інших цілях, ніж зазначені в сертифікаті, не буде переданий іншому суб`єкту підприємницької діяльності на території України або реекспортований без дозволу Держекспортконтролю, а також бере на себе інші гарантії щодо імпортованого в Україну товару у разі, коли це передбачено умовами зовнішньоекономічного договору (контракту) згідно з вимогами держав - експортерів товарів (додаток 3).
Сертифікат кінцевого споживача оформляється у трьох примірниках. Перший і другий примірники направляються кінцевим споживачем імпортеру товару, який передає перший примірник іноземному експортеру, а другий примірник - Держекспортконтролю разом із заявою на видачу імпортного сертифіката або іншого документа. Третій примірник залишається у кінцевого споживача товарів (пункт 16 Положення).
Отже, сертифікат кінцевого споживача - це документ, який надається, зокрема, з метою підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів, який гарантує, що переданий йому товар не буде використовуватись в інших цілях або не буде переданий іншому суб`єкту.
Верховний Суд у постановах від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24 та від 18.09.2025 у справі № 910/12975/24 зауважив, що:
- визначення суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору насамперед обумовлено необхідністю підтвердити особу такого кінцевого отримувача товарів, операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України яких підлягають звільненню від оподаткування ПДВ згідно з підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, та не може бути формальністю, про що стверджує прокурор, адже операції, зокрема, щодо постачання товарів, суб`єкт кінцевого отримувача яких не відповідає визначеному переліку, виключає можливість звільнення таких операцій від оподаткування ПДВ на підставі цієї норми;
- тобто, за вказаною нормою для звільнення від оподаткування ПДВ операцій, зокрема, щодо постачання на митній території України товарів, визначених у підпункті 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України, визначальним є документальне визначення суб`єкта кінцевого отримувача таких товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору. 
Як встановили суди попередніх інстанцій, матеріали справи не містять, а сторони не надали сертифікату кінцевого споживача, в якому було б зазначено, що кінцевим отримувачем відповідних товарів буде будь-яка особа з переліку, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України. Умови укладеного між позивачем та відповідачем договору також не визначають, що кінцевим отримувачем відповідних товарів буде будь-яка особа з переліку, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України.
Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутність такого документального підтвердження суб`єкта кінцевого отримувача товарів відповідно до сертифікату кінцевого споживача або згідно з умовами договору свідчить про відсутність підстав для звільнення операцій з постачання таких товарів від оподаткування ПДВ, відповідно про відсутність підстав стверджувати, що включення ПДВ до вартості (ціни) закуповуваних згідно з таким договором товарів та подальша його сплата постачальнику суперечить вимогам підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України.
Такий висновок судів попередніх інстанцій відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24 та від 18.09.2025 у справі № 910/12975/24.
При прийнятті даної постанови Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.02.2025 у справі № 910/8235/24, від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24, про те, що звернення військової частини, лист щодо надання допомоги в закупівлі товарів, та акт приймання-передачі, згідно з яким придбані товари було передано до військової частини, для потреб цієї військової частини згідно з її листом, не є тими документами, які визначають (підтверджують) кінцевого отримувача товарів, визначеного підпунктом 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ Податкового кодексу України, та з наявністю яких пов`язується можливість звільнення операцій щодо їх постачання від оподаткування ПДВ.
Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.08.2025 у справі № 914/1555/24, про те, що посилання у договорі на Програму мобілізаційної підготовки, мобілізації та оборонної роботи у територіальній громаді не свідчить про те, що договором фактично передбачено, що кінцевим отримувачем товарів є один із суб`єктів визначених підпунктом 5 пункту 32 підрозділу ХХ Податкового кодексу України.
Враховуючи викладене, аргументи скаржника про те, у чому полягає помилка судів при застосуванні зазначених ним норм (підпункту 5 пункту 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, статей 1, 2, 4, 14 Закону України "Про оборону України", статті 27 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", статті 4 Закону України "Про правовий режим воєнного стану") не підтвердилися.
З огляду на викладене Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку із зазначених скаржником питань в спірних правовідносинах у справі, яка розглядається.
Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не знайшла свого підтвердження під час касаційного перегляду. 
6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
7. Розподіл судових витрат
З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно із статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на заявника касаційної скарги. 
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ :
1. Касаційну скаргу Заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 у справі № 910/5318/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Н. М. Губенко 

Судді Г. О. Вронська

І. Д. Кондратова