ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 140/6491/25
адміністративне провадження № К/990/7339/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Соколова В.М.,
розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції справу
за позовом  ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 (суддя Шепелюк В.Л.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 (суддя-доповідач Судова-Хомюк Н.М., судді: Глушко І.В., Затолочний В.С.),
УСТАНОВИВ:
1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо встановлення місяця обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) за період з 25.03.2017 по 28.02.2018 іншого, ніж січень 2008 року;
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу належну індексацію грошового забезпечення за період з 25.03.2017 по 28.02.2018, вважаючи місяцем обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базовий місяць) - січень 2008 року;
- визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати різниці між сумою індексації виплаченої за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось в березні 2018 року (щомісячної фіксованої суми індексації) у відповідності до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
-зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу різницю між сумою індексації виплаченої за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 і розміром підвищення грошового забезпечення, яке відбулось в березні 2018 року (щомісячної фіксованої суми індексації) у відповідності до приписів абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19.10.2000 №2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» - за період з 25.03.2017 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення та з 01.03.2018 по день фактичної виплати різниці між сумою індексації та розміром підвищення грошового забезпечення.
2. Ухвалою від 18.06.2025 Волинський окружний адміністративний суд залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 без руху та встановив позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду в частині позовних вимог із зазначенням підстав для поновлення цього строку з наданням доказів поважності причин його пропуску.
3. На виконання вимог ухвали про залишення позовної заяви без руху позивач надіслав заяву про поновлення процесуального строку для звернення до адміністративного суду, у якій, покликаючись на постанову Верховного Суду від 21.03.2025 у справі №460/21394/23, вказав, що відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з урахуванням пункту 1 глави ХІХ "Прикінцеві та перехідні положення" КЗпП України, почався 01.07.2023, відтак строк звернення до суду з позовом за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 ним не пропущено, оскільки такий період не був обмежений будь-яким строком.
4. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 у задоволенні заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду в частині позовних вимог відмовлено, позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 повернуто позивачеві.
5. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 про повернення позовної заяви у справі №140/6491/25 залишено без змін.
6. Повертаючи позов у частині позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахував сформовану Верховним Судом у справі №460/21394/23 правову позицію та зазначив, що позовні вимоги за період з 25.03.2020 по 18.07.2022 не обмежені строком звернення до суду, проте до позовних вимог за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 слід застосовувати строк звернення до суду, обчислений за правилами статті 233 КЗпП України, який у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, становить три місяці з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні.
6.1. Суди попередніх інстанцій констатували, що позивач мав право оскаржити бездіяльність відповідача щодо невиплати в повному розмірі грошового забезпечення за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 до 01.10.2023 включно, проте до суду з цим позовом позивач звернувся лише 09.06.2025.
6.2. Крім того, суди зауважили, що в заяві про поновлення строку звернення до суду не зазначено жодних поважних причин, які об`єктивно не залежали від позивача та позбавляли його права на звернення до суду протягом тримісячного строку.
7. Не погодившись із прийнятими судовими рішеннями, покликаючись на порушення норм процесуального права, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
7.1. У касаційній скарзі позивач наголосив, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 233 та положення пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України, оскільки спірний період відноситься до періоду, за який строк звернення до суду, з урахуванням карантинних обмежень, продовжився, тобто не був обмежений будь-яким строком.
7.2. Разом з тим, позивач зазначив, що стаття 233 КЗпП України початок перебігу строку звернення до суду пов`язує не з моменту звільнення, а з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені особи при звільненні. Однак, за твердженням позивача, військова частина НОМЕР_1 за час проходження ним військової служби жодного разу не повідомляла про суми нарахованої та виплаченої індексації грошового забезпечення, а при виключенні зі списків особового складу не надала письмового повідомлення про суми нараховані та виплачені при переведені.
8. Ухвалою Верховного Суду від 25.02.2026 Верховний Суд відкрив касаційне провадження з підстав перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема, положень пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) щодо підстав для повернення позовної заяви.
9. Відзиву на касаційну скаргу відповідач не подав.
10. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить із такого.
11. Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
12. Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
13. Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
14. На стадії касаційного провадження спірним є питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом у частині вимог за період з 19.07.2022 по 31.12.2022, предметом якого є порушення відповідачем законодавства про оплату праці та невиплата позивачу індексації грошового забезпечення в належному розмірі.
15. Верховний Суд у постанові від 25.04.2023 у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
16. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
17. Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
17.1. «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
17.2. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
18. З метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) здійснила перегляд судового рішення у справі №460/21394/23.
18.1. У зазначеній постанові Судова палата дійшла висновку, що, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону №2352-ІХ, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-ІХ).
19. З огляду на наведені висновки, правовідносини за період невиплати спірних сум грошового забезпечення, позовні вимоги за який були повернені, врегульовуються приписами статті 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, яка була чинна в період спірних правовідносин.
20. Ураховуючи щомісячний характер нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, правовідносини щодо невиплати сум індексації грошового забезпечення позивача за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 регулюються приписами частини першої статті 233 КЗпП України, яка початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову пов`язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
21. Водночас, дійшовши висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами, суд першої інстанції пов`язав початок обчислення тримісячного строку із закінченням дії карантину, а суд апеляційної інстанції - з днем виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та вибуттям до нового місця служби, що не відповідає вимогам частини першої статті 233 КЗпП України.
22. У контексті зазначеного Верховний Суд зауважує, що для обчислення строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, обставина завершення карантину підлягає обов`язковому врахуванню, проте ключовим для визначення початку відліку строку є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (частина перша), або день отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні (частина друга).
23. Так, для правильного обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 суд першої інстанції повинен був з`ясувати дати, з якими, зокрема, частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення цього строку, а саме: день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права щодо кожного місяця спірного періоду. 
24. Суд касаційної інстанції звертає увагу, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру грошового забезпечення, є дата ознайомлення військовослужбовця з документом, що відображає фактичні суми нарахувань та виплат. Такий висновок узгоджується з висновками Судової палати у згаданій вище постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.
25. Чинне законодавство не передбачає форми такого документа та способу його доведення військовослужбовцю. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нараховане і виплачене грошове забезпечення, фінансові повідомлення або інші документи, які б розкривали зміст виплати грошового забезпечення (складові, їх розміри, утримання), які роботодавець зобов`язаний надати під час виплати грошового забезпечення та з яких працівник (військовослужбовець) може об`єктивно встановити розмір виплаченої йому суми, її складові та можливу неповноту виплат.
26. Саме з моменту ознайомлення з відповідним документом у військовослужбовця виникає реальна можливість і об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити допущені порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
27. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. 
28. Проаналізувавши положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей» і Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, Верховний Суд дійшов висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку роботодавця інформувати військовослужбовця про суму нарахованого та виплаченого грошового забезпечення з розшифруванням за видами виплат. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.
29. Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці:
а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат;
б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;
в) сума заробітної плати, що належить до виплати. 
30. Обумовлений приписами цієї статті обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.
31. Зазначений підхід узгоджується і з міжнародними стандартами. Норми національного законодавства (стаття 110 КЗпП України) повністю відповідають положенням статті 14 Конвенції про захист заробітної плати 1949 року (№95), ратифікованої Україною 04.08.1961, яка передбачає необхідність ужиття ефективних заходів для забезпечення інформування працівників у належний і зрозумілий спосіб, зокрема,
(b) під час кожної виплати заробітної плати - про відомості щодо їхньої заробітної плати за відповідний період оплати праці, якщо такі відомості можуть змінюватися.
32. У розвиток положень Конвенції 95 Комітет експертів із застосування конвенцій та рекомендацій CEACR (МОП) сформував Рекомендацію щодо захисту заробітної плати 1949 року (№85), пункт 7 розділу IV якої конкретизує, що працівників слід інформувати під час кожної виплати заробітної плати про такі відомості, які стосуються відповідного періоду виплати та можуть зазнавати змін: 
(a) валова сума нарахованої заробітної плати;
(b) усі відрахування, які були здійснені, із зазначенням підстав та їхнього розміру;
(c) чиста сума заробітної плати, що підлягає виплаті.
33. Отже, як норми національного законодавства, так і міжнародні стандарти покладають на роботодавця чіткий обов`язок забезпечити працівникові повну, своєчасну та зрозумілу інформацію про склад, розмір і підстави нарахування та виплати заробітної плати. 
34. Як зазначалося, законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві.
35. Таким чином, для встановлення дат, з якими частина перша статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 31.12.2022, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначеного періоду. 
36. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення процесуального питання, у зв`язку з чим суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про недотримання позивачем строку звернення до суду з позовними вимогами за період з 19.07.2022 по 31.12.2022 та, як наслідок, повернення позову в цій частині на підставі 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
37. Відповідно до частини першої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
38. Підсумовуючи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та за наслідками її перегляду постанови суду апеляційної інстанції про повернення позову в частині та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
39. Ураховуючи результат касаційного розгляду, витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
40. Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 07.07.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 скасувати.
3. Справу №140/6491/25 направити для продовження розгляду до Волинського окружного адміністративного суду.
4. Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не оскаржується.

Суддя-доповідач С.А. Уханенко
Судді: О.В. Кашпур
В.М. Соколов