ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 500/5090/25 пров. № А/857/52710/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В., 
суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року (судді Мірінович У.А., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Тернопіль) у справі № 500/5090/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Територіальне управління Державної судової адміністрації у Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (далі - відповідач) третя особа Територіальне управління Державної судової адміністрації у Тернопільській області в якому просить визнати протиправною відмову відповідача, викладену у листі від 28 липня 2025 року №1/26249/2025, щодо зарахування до суддівського стажу ОСОБА_1 п`яти років його адвокатської діяльності (професійної діяльності), зобов`язати відповідача зарахувати до загального суддівського стажу ОСОБА_1 весь п`ятирічний період адвокатської (професійної) діяльності, що передував його призначенню на посаду судді, та врахувати цей період при визначенні стажу, який дає право на отримання доплат за вислугу років, а також при нарахуванні й виплаті суддівської винагороди.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням позвича подав апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким адміністративний позов задоволити повністю. Вказує, що відповідно до частин першої та другої статті 24 Основного Закону України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність усіх перед законом, що передбачено в частині першій статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях). Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема, в Міжнародному пакті про громадянські й політичні права 1966 року (статті 14 і 26), Конвенції (стаття 14), Протоколі № 12 до Конвенції (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2 і 7). Усі судді судової системи України мають єдиний правовий статус і є рівними перед законом. Спеціальним законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, є Закон України «Про судоустрій і статус суддів». Положення частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які набрали чинності 5 серпня 2018 року, стосовно зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку, стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття кандидатом права для призначення на посаду судді, повинні застосовуватися і щодо суддів, призначених/обраних на посади суддів до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів». При цьому, відповідно до вказаної норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) визначено частиною першою статті 69 цього Закону, якою встановлено, що на посаду судді може бути призначений громадянин України, який має, зокрема, стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років. Відповідно до частини першої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів`до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітра у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. Згідно із Законом України від 12 липня 2018 року №2509-VІІІ «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Вищий антикорупційний суд" та рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-р/2018 було внесено зміни до частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», де встановлено, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), щодо якого законом надано право для призначення на посаду судді. Згідно з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів`судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначений стаж роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). Тлумачення положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має здійснюватися крізь призму Конституції України та рішень Конституційного Суду України, які утверджують принцип верховенства права як основоположний для всієї правової системи. Конституційний Суд у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що гарантії незалежності суддів, у тому числі їх належне матеріальне забезпечення, є складовою права кожного громадянина на справедливий суд. Відтак будь-яке обмеження або звуження цих гарантій є неприпустимим. Рішенням Ради суддів України №12 від 30 травня 2024 року прямо вказано, що механічне застосування зазначеної норми призводить до нерівності між суддями та порушує принципи правової визначеності. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2019 року у справі №9901/805/18 підтвердила, що до суддівського стажу зараховується мінімально необхідний стаж професійної діяльності у сфері права, який вимагався законом на час призначення судді. Аналогічну правову позицію висловив Конституційний Суд України у Рішенні від 26 березня 2024 року (справа №3-93/2022 (217/22)), підкресливши, що вибіркове зниження рівня гарантій окремим категоріям суддів є неприпустимим. Між тим, норма абзацу четвертого пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» має винятково перехідний характер і покликана врегулювати питання збереження стажу для суддів, які були призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом. Вона не встановлює й не може встановлювати особливостей її застосування у випадках повторного призначення судді після набрання чинності новим законом. Отже, у ситуації, коли суддю вперше було призначено на посаду строком на п`ять років відповідно до попереднього законодавства, а вдруге вже безстроково після набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів», питання обчислення суддівського стажу підлягає вирішенню виключно на підставі положень чинної редакції цього Закону. Саме вона визначає, що до суддівського стажу зараховується мінімально необхідний стаж професійної діяльності у сфері права, що був умовою для призначення на посаду судді. Такий підхід відповідає принципу єдності статусу судді та гарантіям рівності у матеріальному й соціальному забезпеченні, виключає довільне чи вибіркове обмеження прав окремих категорій суддів. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, погодився з позицією відповідача про те, що до суддівського стажу позивача може бути зараховано лише три роки професійної діяльності у сфері права, оскільки саме такий мінімальний стаж було передбачено частиною першою статті 65 Закону України №2453-VІ на момент первинного призначення позивача суддею у 2012 році. При цьому суд послався на абзац четвертий пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зробивши висновок про необхідність «збереження» визначення стажу за старим законом, та витлумачив правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 травня 2019 року у справі №9901/805/18 у надто вузький, формалістичний спосіб, обмежуючи її застосування виключно моментом первинного призначення. Такий підхід є помилковим, оскільки він суперечить як буквальному змісту частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», так і її системному тлумаченню у поєднанні з положеннями статті 69 цього Закону, конституційними приписами щодо єдиного статусу суддів, гарантій їх незалежності та недопустимості звуження існуючих прав і гарантій. Частина друга статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у чинній редакції передбачає, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. У системному зв`язку з частиною першою статті 69 цього ж Закону це означає, що до суддівського стажу зараховується саме той мінімальний професійний стаж, який закон визнає достатнім для доступу до суддівської посади. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2019 року у справі №9901/805/18 підтвердила, що частину другу статті 137 Закону України №1402-УІІІ необхідно тлумачити саме таким чином: до стажу роботи на посаді судді зараховується стаж професійної діяльності, який вимагався законом як мінімальний для набуття кандидатом права бути призначеним суддею на дату такого призначення. Суд першої інстанції, посилаючись на цю правову позицію, фактично звів її зміст до того, що релевантною є виключно дата першого в житті призначення особи на посаду судді, ігноруючи той очевидний факт, що у даному випадку 12 грудня 2019 року відбулося повторне призначення на посаду судді позивача ОСОБА_1 за чинності іншого закону про судоустрій - Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Інакше кажучи, суд, говорячи про «дату призначення», штучно прив`язався до 2012 року, тоді як реальним моментом застосування частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у контексті нового закону є саме дата безстрокового призначення - 2019 рік. Такий підхід ігнорує природу повторного призначення як нового юридичного факту, який повинен оцінюватися з точки зору чинного на той момент законодавства, а не закріплювати на невизначений час дію попереднього, менш сприятливого регулювання. Посилання суду на абзац четвертий пункту 34 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» також є хибним. Зазначена норма передбачає, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). За своєю суттю це перехідне положення покликане гарантувати, що вже набуті суддями стажеві права не будуть зменшені внаслідок зміни законодавства. Воно не містить і не може містити припису про те, що суддя назавжди «прив`язаний» до менш сприятливих норм попереднього закону, навіть якщо пізніше його знову призначають на посаду за новим законом, який встановлює вищі гарантії. Інтерпретація, запропонована судом першої інстанції, перетворює гарантійну перехідну норму на механізм позбавлення судді права користуватися більш сприятливим регулюванням, передбаченим новим законом, що прямо суперечить частині третій статті 22 Конституції України, яка забороняє звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних. У ситуації, що розглядається, механічне застосування абзацу четвертого пункту 34 розділу XII Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у відриві від частини другої статті 137 та статті 69 цього Закону, конституційних принципів та рішень Конституційного Суду України, призводить до того, що суддя, який був повторно призначений за новим законом і має п`ятирічний стаж професійної діяльності у сфері права, опиняється в гіршому становищі порівняно з суддею, який вперше призначений за Законом України «Про судоустрій і статус суддів» з тим самим стажем. У першого до суддівського стажу зараховують лише три роки, у другого - п`ять. Така різниця не має жодного об`єктивного й розумного виправдання, порушує принцип рівності, закріплений у статті 24 Конституції України, і відповідає ознакам непрямої дискримінації, визначеної Законом України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні», а також практиці Європейського суду з прав людини щодо заборони відмінного ставлення без достатнього обґрунтування у подібних ситуаціях. Суд першої інстанції, формально цитуючи практику Європейського суду з прав людини і Конституційного Суду України, фактично відмовився застосувати їх до конкретної ситуації позивача ОСОБА_1 , звівши зазначені правові позиції до загальних декларацій і не зіставивши об`єктивно схожі ситуації різних груп суддів. При цьому суд цілковито ігнорував рекомендаційний та орієнтуючий характер рішень Ради суддів України, зокрема рішення №12 від 30 травня 2024 року, в якому прямо звертається увага на неприпустимість суто механічного застосування перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у спосіб, що породжує нерівність між суддями у частині обчислення суддівського стажу та матеріального забезпечення. Адвокатська діяльність, яку здійснював позивач ОСОБА_1 протягом п`яти років до першого призначення суддею, не є «другорядною» чи «умовною» формою трудової біографії; це той самий професійний стаж у сфері права, який закон визнав достатнім і необхідним для набуття права бути призначеним суддею за новим законом. Відмова зарахувати цей стаж у повному обсязі до суддівського стажу, попри пряму вказівку частини другої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», свідчить про надмірно формалістичне й відірване від конституційного контексту тлумачення норми, що не відповідає принципу верховенства права, закріпленому у статті 8 Конституції України. 
У відзивах на апеляційну скаргу Територіальне управління Державної судової адміністрації у Тернопільській області та Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області заперечують проти її задоволення і просять оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Згідно статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Справа розглядається в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що Указом Президента України “Про призначення суддів” №286/2012 від 24.04.2012 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області строком на п`ять років (а.с.8).
21.05.2012 на підставі наказу голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №47-К ОСОБА_1 визнано таким, що приступив до виконання обов`язків судді цього суду та встановлено доплату за вислугу років у розмірі 15 відсотків від посадового окладу (а.с.7, зворот). 
Указом Президента України від 12.12.2019 №899/2019 позивача призначено на посаду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Вказану посаду позивач обіймає на цей час, що підтверджується відомостями трудової книжки серії НОМЕР_1 . (а.с.8-9, 47-48).
Наказом голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №411-К 16.12.2019 встановлено доплату у розмірі 30 відсотків посадового окладу, стаж роботи, з урахуванням стажу, який дає право на призначення на посаду судді та отримання доплати за вислугу років, станом на дату призначення становить 10 років 06 місяців 25 днів (а. с. 7, зворот). 
Згідно наданого відповідачем розрахунку, загальний стаж роботи позивача на посаді судді, який дає право на надбавку до заробітної плати за вислугу років, станом на 06.10.2025 складає 16 років 04 місяці та 15 днів, з яких три роки зараховано з 04.12.2018 наказом від 13.12.2018 №233-К відповідно до частини другої статті 137 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” (а.с. 49).
На заяву позивача від 22.07.2025 відповідач листом від 28.07.2025 №1/26249/2025 повідомив, що на підставі вимог частини першої статті 65 Закону №2453-VI, яка діяла на час призначення позивача на посаду вперше, та вимог частини другої статті 137 Закону №1402-VIII зараховано до стажу роботи позивача на посаді судді три роки, у зв`язку з чим виданий наказ голови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №233-К від 13.12.2018 про встановлення щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу з 4.12.2018, з урахуванням стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності). При цьому відповідач повідомив, що враховуючи наведені вимоги закону право на зарахування стажу роботи в галузі права п`ять років мають судді, яких було призначено на посаду судді вперше згідно з вимогами, встановленими Законом №1402-VIII, на день їх призначення. З огляду на викладене відповідач зазначив про відсутність підстав для зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді п`ять років адвокатської діяльності і врахування його при розрахунку суддівської винагороди, тривалості відпустки (а.с.7). 
Вважаючи протиправною відмову відповідача у зарахуванні до стажу роботи на посаді судді п`яти років професійної діяльності, замість трьох, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і Законами України.
Положеннями статті 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Згідно частини першої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02.06.2016. (далі – Закон №1402-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. (частина п`ята статті 135 Закону №1402-VIII)
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що обчислення стажу роботи на посаді судді перебуває у прямому зв`язку з розміром суддівської винагороди, оскільки є критерієм визначення розміру щомісячної доплати за вислугу років. 
Питання обчислення стажу роботи врегульовано статтею 137 Закону №1402-VIII, згідно частини першої якої до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Згідно з вимогами частини другої статті 137 Закону України №1402-VIII до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Судом встановлено, що на час призначення позивача суддею вперше, а саме Указом Президента України №286/2012 від 24.04.2012, питання визначення суддівського стажу було врегульовано статтею 65 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ від 7 липня 2010 року (далі – Закон №2453-VІ).
Так, частиною першою статті 65 Закону №2453-VI передбачалось, що на посаду судді міг бути рекомендований громадянин України, не молодший двадцяти п`яти років, який мав вищу юридичну освіту і стаж роботи в галузі права не менш як три роки, проживав в Україні не менш як десять років та володів державною мовою.
30.09.2016 набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII від 02.06.2016, відповідно до частини першої статті 69 якого на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.
Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII “Прикінцеві та перехідні положення” Закону №1402-VIII визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
У постанові від 08.11.2021 у справі №580/492/21 Верховний Суд, аналізуючи вищезазначені положення законодавства, дійшов висновку, що обмежень щодо дії цього пункту в часі законом не встановлено.
Зі змісту наявних у матеріалах справи заяв по суті слідує, що між сторонами виник спір, який зводиться до тлумачення норми права, яка підлягає застосуванню при визначенні для позивача стажу роботи судді, який дає право на доплату за вислугу років.
Позивач-апелянт у своїх доводах вважає, що застосуванню підлягає частина друга статті 137 Закону №1402-VIII у взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 69 цього Закону і зарахуванню до стажу його роботи на посаді судді підлягають п`ять років його роботи (професійної діяльності) у сфері права до його призначення на посаду судді.
Відповідач та третя особа вказує, що до стажу роботи позивача на посаді судді підлягає зарахуванню лише три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, оскільки вимога щодо наявності стажу у такому розмірі, що надає право для призначення на посаду судді, була визначена частиною першою статті 65 Закону №2453-VI, який був чинним на момент призначення позивача на посаду судді вперше.
Колегія суддів вважає правильною позицію суду першої інстанції про врахування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18, згідно якої частину другу статті 137 Закону про судоустрій 2016 року потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагався законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що внесені до статті 137 Закону №1402-VIII зміни дозволили зараховувати стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом для призначення на посаду судді станом на дату призначення позивача на посаду судді.
Судом на підставі наявних у справі доказів встановлено, що ОСОБА_1 був призначений на посаду судді вперше 24.04.2012, коли питання визначення стажу, який давав право на таке призначення, регулювалося частиною першою статті 65 Закону №2453-VI, відповідно до якої на посаду судді може бути рекомендований громадянин України, який, серед інших вимог, має стаж роботи в галузі права не менш як три роки.
З огляду на встановлені обставини справи та правове регулювання, що діяло на момент призначення позивача на посаду судді, а також з урахуванням наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду слід дійти висновку, що позивач має право на зарахування до стажу роботи на посаді судді відповідно до частини другої статті 137 Закону №1402-VIII додатково три роки стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) у сфері права, що і було зроблено відповідачем. 
У позовній заяві позивач, посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18, стверджує про необхідність зарахування йому додатково до стажу на посаді судді п`яти років роботи у сфері права, замість трьох, з огляду на те, що чинною частиною першою статті 69 Закону №1402-VIII визначена вимога до кандидата на посаду судді саме п`ять років, які колегія суддів відхиляє, адже такі доводи ґрунтуються на помилковому та вибірковому тлумаченні як висновків Великої Палати Верховного Суду, так і положень частини другої статті 137 Закону №1402-VIII. 
Аналіз положень частини другої статті 137 Закону №1402-VIII свідчить про те, що зазначена норма пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення суддею.
Так, за змістом частини другої статті 137 Закону №1402-VIII обсяг додаткового стажу, що підлягає зарахуванню, визначається виходячи з критеріїв, які діяли саме на момент первинного призначення на посаду судді, що також відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.05.2019 у справі №9901/805/18. Обґрунтованість такого праворозуміння положень частини 2 статті 137 Закону №1402-VIII та необхідність її застосування саме в контексті первинного призначення особи на посаду судді підтверджена також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.04.2025 по справі №420/10379/24, якою повністю спростовуються доводи апеляційної скарги апелянта. 
Колегія суддів аналізуючи наведені норми права та висновки Верховного Суду дійшла висновку, що як встановлено судом на підставі матеріалів справи вперше призначення позивача на посаду судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області відбулось 24.04.2012, коли чинним на той час Законом №2453-VI (частина перша статті 65) встановлювалась вимога щодо наявності щонайменше трьох років професійного стажу, саме цей обсяг професійного досвіду може бути включений до суддівського стажу позивача, як додатковий. Подальші зміни законодавчого визначення мінімально необхідного стажу професійної діяльності у сфері права для призначення суддею не можуть впливати на перерахунок додаткового суддівського стажу, обрахованого відповідно до частини другої статті 137 Закону №1402-VII. 
Щодо доводів позивача про обов`язкове врахування у даній справі висновків Конституційного Суду України щодо недопустимості вибіркового зниження рівня гарантій окремим категоріям суддів, викладених у рішенні від 26.03.2024 у справі №3-93/2022(217/22), то колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, який зазначив наступне.
Згідно статті 151-2 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Рішення від 26 березня 2024 року, на яке посилається позивач, ухвалено Конституційним Судом України у справі №3-93/2022(217/22) за конституційною скаргою особи щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого припису пункту 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення“ Закону України „Про судоустрій і статус суддів“ від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (про єдиний статус суддів в Україні).
Предметом конституційної скарги був окремий припис пункту 7 розділу XII „Прикінцеві та перехідні положення“ Закону № 1402, який за позицією автора скарги, позбавляє її права на отримання винагороди судді у розмірі, визначеному статтею 135 Закону № 1402, що «становить втручання у право власності (мирне володіння майном), яке захищається статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є підставою для визнання таких положень неконституційними».
Розв`язуючи порушені в конституційній скарзі питання, Конституційний Суд України дійшов висновку, що оспорюваним приписом Закону № 1402 законодавець фактично визначив певну категорію суддів, а саме суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України, для яких до припинення діяльності цих судів усупереч конституційній гарантії матеріального забезпечення суддів як елементу їх незалежності та принципу єдиного статусу суддів вибірково встановив інший (менший) розмір винагороди судді, визначений Законом № 2453, порівняно з суддями, яким винагороду судді визначено Законом № 1402. Тому оспорюваний припис Закону № 1402 звужує гарантії незалежності вказаної категорії суддів, що є впливом на цих суддів, а отже, створює загрозу як для їх незалежності, так і судової влади в цілому та суперечить приписам частин першої, другої статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 126 Конституції України.
При цьому Конституційний Суд України констатував, що питання обрахування винагороди судді унормовано Законом № 2453 та Законом № 1402, однак за приписами статті 8, частини першої статті 126, частини другої статті 130 Конституції України законодавець, установлюючи розмір винагороди судді законом про судоустрій, повинен забезпечити наявність одного спеціального закону, який чітко, системно та послідовно унормує питання розміру винагороди судді відповідно до єдиного статусу суддів та гарантій незалежності й недоторканності суддів. Тим самим на конституційному рівні створено підстави для впевненості суддів у тому, що розмір їхньої винагороди судді має бути визначений одним для всіх суддів системи судоустрою України законом про судоустрій та бути однаковим для них усіх виходячи з їхнього єдиного статусу.
Отже, наведені висновки Конституційного Суду України стосуються обставин, за яких законодавцем вибірково встановлено певним категоріям суддів менший розмір суддівської винагороди, у порівнянні з іншими суддями, що суперечить єдиному статусу суддів та гарантіям незалежності й недоторканності суддів.
Натомість, у даній справі судом не встановлено обставин вибіркового зменшення певним категоріям суддів, у тому числі і позивачу розміру суддівської винагороди, а тому відсутні підстави для врахування висновків Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 26 березня 2024 року у справі №3-93/2022(217/22).
Щодо доводів апелянта про порушення принципів рівності та недопущення дискримінації внаслідок врахування до стажу його роботи на посаді судді меншої кількості років, ніж він, то колегія суддів зазначає, що відповідно до частин першої та другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів») (пункти 48-49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях застосовує й Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У протилежному випадку встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004).
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» від 06 вересня 2012 року №5207-VI прямою дискримінацією є ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.
Відповідно до статті 24 Конституції України, ст.ст. 2, 7 Загальної декларації прав людини, ст.ст. 2, 26 Міжнародного пакту про громадські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 1, ст. 14 Протокол № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.
Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою, однак як встановлено судом на підставі матеріалів справи жодних обставин на підтвердження проявів дискримінації у ставленні до позивачки не встановлено.
Ураховуючи викладене, суд констатує, що вимоги до кандидатів на посаду судді були по-різному визначені законодавством України, що діяло на день їх призначення (обрання) на посаду судді, а тому такі вимоги можуть вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо обчислення стажу роботи на посаді судді, що дає право на відставку, залежно від змісту цих вимог, визначених законодавством, яке було чинним на час призначення (обрання) на посаду судді.
Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 24 жовтня 2019 року у справі № 9901/2/19 та підтримано Великою Палатою Верховного Суду у поставі від 17 вересня 2020 року у справі №9901/302/19.
Підсумовуючи все вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, висновків Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 28.04.2025 по справі №420/10379/24. Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи частини 5 статті 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2025 року у справі № 500/5090/25 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Ільчишин 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	З. М. Матковська