ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 травня 2026 року 
м. Київ
справа № 522/14068/24
провадження № 61-10333св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Литвиненко І. В.,
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Пророка В. В., Ситнік О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, 
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
1. У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила: - зняти арешт з коштів, який було накладено в межах виконавчого провадження 
№ НОМЕР_3 від 14 березня 2017 року згідно постанови про арешт коштів боржника від 21 червня 2018 року.
2. Позов обґрунтовувала тим, що має відкритий рахунок № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль», який був відкритий для сплати послуг добровільного медичного страхування доньки в ПрАТ «СК«УНІКА». У травні 2024 року їй стало відомо, що страхова компанія з 2018 року не отримує гроші по медичному страхуванню доньки, після чого вона звернулася до банку, де їй повідомили, що на рахунок з коштами було накладено арешт.
3. Постановою від 14 березня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І. В. було відкрито виконавче провадження 
№ НОМЕР_3 на виконання виконавчого листа № 522/15671/13-ц виданого 07 лютого 2017 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором 
№ 010/2-0-1/276 від 06 серпня 2008 року на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». В межах даного виконавчого провадження була прийнята постанова про арешт коштів боржника від 21 червня 2018 року, що підтверджується листом від Відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби.
4. Проте, 09 серпня 2017 року був укладений договір № б/н про відступлення прав за договором поруки № 12/2-0-1/377 від 06 серпня 2008 року відповідно до якого новим кредитором стала ОСОБА_3 . Повідомленням від 02 жовтня 2018 року ОСОБА_3 надала свою згоду на заміну боржника та на укладання договору про переведення боргу, за яким новим боржником стала ОСОБА_4 .
5. 22 жовтня 2018 року був укладений договір про переведення боргу № б/н відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_4 прийняла на себе зобов`язання за договором поруки № 12/2-0-1/377 від 06 серпня 2008 року.
6.  ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 є онука - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою приватного нотаріуса Рощіна Г. І. від 21 травня 2021 року № 77/01-16.
7. Відповідно до частини першої статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
8. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 травня 2019 року у справі № 522/15671/13-ц було замінено боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, а її правонаступником стала ОСОБА_4 .
9. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 липня 2021 року у справі № 522/1083/21 було знято арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 , який було накладено Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 відповідно до постанов від 14 березня 
2017 року та від 25 вересня 2018 року, проте про постанову про арешт коштів від 
21 червня 2018 року на той момент їй не було відомо.
10. Вважає, що оскільки відбулася заміна сторони у виконавчому провадженні, а тому з неї, як минулого боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, повинні бути зняті усі відповідні арешти, що стосуються коштів.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
11. Приморський районний суд міста Одеси рішенням від 21 жовтня 2024 року позовну заяву задовольнив частково.
12. Зняв арешт з грошових коштів, які належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що накладений постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І. В. про арешт коштів боржника від 21 червня 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3.
13. У задоволенні позовних вимог до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовив.
14. Місцевий суд частково задовольняючи позовні вимоги обґрунтовував це тим, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є належним відповідачем у справі, а 
ОСОБА_2 визнала позовні вимоги у повному обсязі, беручи до уваги факт того, що наявність арешту грошових коштів порушує права та свободи позивачки, суд виснував про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, шляхом зняття арешту з коштів, який було накладено в межах виконавчого провадження 
№ НОМЕР_3 від 14 березня 2017 року згідно постанови про арешт коштів боржника від 21 червня 2018 року.
15. Одеський апеляційний суд постановою від 03 липня 2025 року апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнив частково, рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2024 року скасував та відмовив у задоволенні позову.
16. Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позову зазначив про те, що зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження внаслідок фактичного виконання, а не з поверненням виконавчого документу без виконання. 13 грудня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документа ВП № НОМЕР_3 стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», наслідком якої не передбачено зняття арешту з майна боржника, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивачки 
ОСОБА_1 не підлягає судовому захисту.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
17. У серпні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала 
до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду 
від 03 липня 2025 року, в якій просила скасувати оскаржувану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
18. Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявниця зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
19. Заявниця наголошує, що з 16 травня 2019 року вона не є стороною у відповідному виконавчому провадженні (у зв`язку з заміною боржника).
20. Згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження, провадження № НОМЕР_3 від 14 березня 2017 року завершене, а будь-які матеріали в електронному чи паперовому вигляді відсутні.
21. Відповідно до повідомлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 
24 червня 2024 року, матеріали зазначеного виконавчого провадження знищено у зв`язку зі спливом терміну зберігання.
22. У неї відсутні інші правові механізми для зняття арешту з грошових коштів, окрім звернення до суду з цим позовом.
23. З моменту повернення виконавчого документа стягувачу минуло понад шість років, строк його пред`явлення до виконання сплив, що робить подальше примусове виконання неможливим.
24. Враховуючи викладене, тривале збереження арешту на коштах заявниці за умови її заміни як боржника, відсутності відкритого виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, становить невиправдане втручання у право особи на мирне володіння майном. Такі обставини є порушенням прав власника, гарантованих статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
25. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 
26 липня 2023 року у справі № 761/687/14 та від 30 квітня 2025 року у справі 
№ 753/12589/23.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
26. У вересні 2025 року Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив оскаржувану постанову залишити без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.
27. Так, згідно інформації, що міститься в Автоматизованій системі виконавчого провадження встановлено, що на виконанні перебувало виконавче провадження 
№ НОМЕР_3 з виконання виконавчого листа № 522/15671/13-ц від 07 лютого 
2017 року, що видав Приморський районний суд міста Одеси.
28. Боржником у даному виконавчому провадженні визначено - ОСОБА_1 , а стягувачем - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».
29. Рішення суду не було виконано боржником.
30. Державним виконавцем вживалися заходи примусового характеру спрямовані на примусове виконання зазначеного виконавчого листа. 21 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_3. Вказана постанова є чинною, не скасованою та не оскаржувалась у спосіб та порядок передбачений Законом.
31. В подальшому, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 травня 2019 року у справі № 522/15671/13 замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ОСОБА_3 , а боржника ОСОБА_1 на ОСОБА_4 .
32. Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 15 липня 2021 року у справі № 521/1083/21 вирішено зняти арешт з усього рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1 , який було накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 згідно постанов від 14 березня 2017 року та від 25 вересня 2018 року.
33. Також звертають увагу на те, що державний виконавець 13 грудня 2019 року керуючись пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виніс постанову про повернення виконавчого документу стягувачу (виконавче провадження № НОМЕР_3).
34. Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 
2017 року «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік.
35. У зв`язку з чим, надати більш розширену інформацію надати не виявляється можливим, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку з закінченням строків зберігання.
36. Крім того, частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено перелік підстав для зняття арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а в частині п`ятій цієї ж статті визначено, що в усіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
37. Оскільки державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» за наслідками якої не перебачено зняття арешту з майна боржника, а тому позов не підлягає задоволенню.
Рух справи в суді касаційної інстанції
38. Верховний Суд ухвалою від 26 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Приморського районного суду міста Одеси. 
39. 19 вересня 2025 року цивільна справа № 522/14068/24 надійшла до Верховного Суду.
40. Верховний Суд ухвалою від 07 травня 2026 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів. 
Фактичні обставини справи
41. Постановою від 14 березня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І. В. було відкрито виконавче провадження 
№ НОМЕР_3 на виконання виконавчого листа № 522/15671/13-ц, виданого 07 лютого 2017 року Приморським районним судом міста Одеси про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 010/2-0-1/276 від 06 серпня 2008 року на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Відповідно до матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_3 стягувачем є АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль».
42. Однак, на теперішній час реальним стягувачем є ОСОБА_3 .
43. 25 травня 2017 року був укладений договір відступлення прав за договором поруки № б/н відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ПАТ «КРИСТАЛБАНК» право вимоги за договором поруки № 12/2-0-1/377 від 06 серпня 2008 року (далі - договір поруки), укладеному між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 
44. 25 травня 2017 року був укладений договір відступлення прав за договором поруки № б/н відповідно до умов якого ПАТ «КРИСТАЛБАНК» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» право вимоги за договором поруки.
45. 09 серпня 2017 року був укладений договір відступлення прав за договором поруки № б/н відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» відступило право вимоги за договором поруки ОСОБА_3 .
46. Таким чином, право вимоги до ОСОБА_1 за договором поруки перейшло ОСОБА_3 .
47. Відповідно до матеріалів виконавчого провадження № НОМЕР_3 боржником є ОСОБА_1 .
48. Однак, на теперішній час реальним боржником є ОСОБА_4 .
49. Згідно з договором № б/н від 09 серпня 2017 року про відступлення прав за договором поруки № 12/2-0-1/377 від 06 серпня 2008 року кредитором є 
ОСОБА_3 .
50. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І. В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 від 21 липня 2018 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику - ОСОБА_1 .
51. Повідомленням від 02 жовтня 2018 року ОСОБА_3 надала свою згоду на заміну боржника та на укладання договору про переведення боргу, за яким - новим боржником стає ОСОБА_4 .
52. 22 жовтня 2018 року був укладений договір про переведення боргу № б/н відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_4 прийняла на себе зобов`язання за договором поруки № 12/2-0-1/377 від 06 серпня 2008 року.
53. Таким чином, зобов`язання за договором поруки № 12/2-0-1/377 від 06 серпня 2008 року перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_4 за згодою кредитора.
54. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 травня 2019 року у справі № 522/15671/13-ц замінено стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 його правонаступником - ОСОБА_3 та замінив боржника - ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, її правонаступником - ОСОБА_4 .
Позиція Верховного Суду 
55. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
- якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
- якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
- якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
- якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
56. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
57. Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
58. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
59. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
60. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
61. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження внаслідок фактичного виконання, а не з поверненням виконавчого документа без виконання. 13 грудня 2019 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документу у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», наслідком якої не передбачено зняття арешту з майна боржника, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України право позивачки не підлягає судовому захисту.
62. Проте, колегія суддів не погоджується з висновком апеляційного суду з огляду на наступне.
63. Відповідно до частини першої статті 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
64. Відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
65. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 травня 2019 року у справі № 522/15671/13 замінено стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 його правонаступником - ОСОБА_3 . Також, замінено боржника - ОСОБА_1 її правонаступником - ОСОБА_4 . 
66. Виключний перелік підстав для зняття арешту з майна визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». 
67. У частині п`ятій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
68. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
69. Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
70. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
71. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
72. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
73. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
74. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
75. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
76. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
77. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
78. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
79. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.
80. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.
81. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі 
№ 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна».
82. У справі, що переглядається встановлено, що рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2016 року у справі № 522/15671/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 010/2-0-1/276 від 06 серпня 2008 року у розмірі 1 784 829,99 доларів США та суму сплаченого судового збору у розмірі 3 441,00 грн.
83. На виконання зазначеного рішення, Приморський районний суд міста Одеси 
07 лютого 2017 року видав виконавчий лист № 522/15671/13-ц.
84. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Рубель І. В. від 14 березня 2017 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 задля виконання вказаного виконавчого листа.
85. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції 
Рубель І. В. у ВП № НОМЕР_3 від 21 липня 2018 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладання арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику ОСОБА_1 .
86. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 16 травня 2019 року у справі № 522/15671/13 замінено стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 його правонаступником - ОСОБА_3 . Також, замінено боржника - ОСОБА_1 її правонаступником - ОСОБА_4 . 
87.  ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , а ОСОБА_2 є правонаступником ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою від 21 травня 2021 року № 77/01-16, виданою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г. І.
88. З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявність чинної постанови про арешт коштів від 21 серпня 
2018 року порушує права позивачки, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Оскільки позивачка не є стороною (боржником) у виконавчому провадженні і на неї не покладено обов`язок щодо виконання судового рішення, подальше існування обтяжень на її кошти є безпідставним та становить неправомірне втручання у право власності. За таких обставин, з огляду на відсутність правових підстав для продовження арешту майна особи, яка не є боржником, порушене право підлягає судовому захисту.
89. Позов про зняття арешту (негаторний позов на підставі статті 391 ЦК України) є належним способом захисту для особи, яка не є стороною виконавчого провадження. Такий позов спрямований на усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження майном.
90. Висновки апеляційного суду стосовно того, що зняття арешту з майна боржника пов`язується виключно із закінченням виконавчого провадження внаслідок фактичного виконання, а не з поверненням виконавчого документа без виконання, не заслуговують на увагу. У цій справі відбулася заміна сторін у виконавчому провадженні, і позивачка звернулася за захистом своїх прав, оскільки чинна постанова про арешт коштів незаконно обмежує її як власника, яка не є боржником за даним зобов`язанням, що призводить до триваючого порушення її речових прав та неможливості розпоряджатися власним майном.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
91. Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
92. Враховуючи, що суд апеляційної інстанції скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке відповідало вимогам закону, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Щодо судових витрат 
93. Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
94. Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України).
95. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
96. Виходячи з того, що колегія суддів дійшла висновку про залишення в силі рішення суду першої інстанції, судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції у розмірі 3 633,60 грн, необхідно стягнути з відповідачів.
Керуючись статтями 141, 400, 406, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 
2. Постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року скасувати.
3. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 21 жовтня 2024 року залишити в силі.
4. Стягнути з ОСОБА_2 3 633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок у відшкодування судових витрат пов`язаних з переглядом справи у судах першої та касаційної інстанцій.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

В. В. Пророк

О. М. Ситнік