П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/34659/25	
Головуючий в 1 інстанції: Скупінська О.В.
Дата і місце ухвалення 27.02.2026 р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №420/34659/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила: 
- визнати протиправними дії НОМЕР_1 Прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 р. до 14.07.2025 р. в неповному обсязі, а саме: з порушенням абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 р. до 14.07.2025 р. в загальній сумі 216 531,32 грн, відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасним відрахуванням 1,5% військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44; 
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 Прикордонного загону (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України, яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати; 
- зобов`язати НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії НОМЕР_1 Прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 без урахування вимог абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078.
Зобов`язано НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військову частину НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078 у сумі 193 310,34 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_1 Прикордонний загін (Військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права. 
Зокрема, апелянт вказує, що позивач проходила військову службу у НОМЕР_1 Прикордонному загоні лише з 17 серпня 2020 року, тоді як за період з 01 березня 2018 року по 16 серпня 2020 року проходила службу в іншому органі Державної прикордонної служби України, а тому вимоги щодо нарахування та виплати індексації за цей період не можуть бути пред`явлені до відповідача.
Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду щодо наявності підстав для виплати позивачу індексації-різниці відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення №1078.
На думку відповідача, судом першої інстанції неправильно визначено розмір підвищення грошового доходу позивача у березні 2018 року та безпідставно встановлено суму індексації, яка підлягає виплаті.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зобов`язав відповідача здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки відповідні правовідносини виникають лише під час фактичного виконання рішення суду та проведення відповідних виплат, а тому такі вимоги є передчасними.
Посилаючись на наведені обставини, відповідач просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Позивач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справа призначена до розгляду у порядку письмового провадження у відповідності до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходила військову службу в органах Державної прикордонної служби України.
У період з 01 березня 2018 року по 16 серпня 2020 року позивач проходила військову службу у НОМЕР_3 прикордонному загоні (Військовій частині НОМЕР_4 ) Державної прикордонної служби України. З 17 серпня 2020 року позивача переведено для подальшого проходження військової служби до НОМЕР_1 Прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України.
Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України №332-ОС від 14 липня 2025 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
05 серпня 2025 року позивач звернулася до відповідача із заявою щодо здійснення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення відповідно до вимог абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
За результатами розгляду зазначеного звернення листом від 11 серпня 2025 року №09/Ш-435/437 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для проведення додаткових нарахувань, пославшись на положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку №1078. При цьому відповідач зазначив, що у разі, коли розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, яка склалася у місяці підвищення доходу, індексація у такому місяці не нараховується, а також вказав на відсутність підстав для виплати індексації у заявленому позивачем розмірі.
Згідно з наявними у матеріалах справи особовими картками грошового забезпечення позивачу упродовж спірного періоду здійснювалося нарахування та виплата індексації грошового забезпечення, зокрема у 2018 році індексація фактично виплачувалась лише у грудні, у 2019– 2022 роках нараховувалась у різних розмірах залежно від відповідного періоду проходження служби, у 2023 році не нараховувалась, а у 2024– 2025 роках виплачувалась у визначених відповідачем розмірах.
Вважаючи, що під час нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 14 липня 2025 року відповідачем не були застосовані положення абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078, внаслідок чого індексація грошового забезпечення виплачувалась не в повному обсязі, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що індексація грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних соціальних гарантій та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком №1078.
Суд установив, що березень 2018 року є місяцем підвищення грошового забезпечення військовослужбовців у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України №704, а тому саме у цьому місяці відповідач був зобов`язаний визначити співвідношення між сумою підвищення грошового доходу позивача та сумою можливої індексації, що склалася станом на березень 2018 року.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що розмір підвищення грошового доходу позивача не перевищував суму можливої індексації, у зв`язку із чим у неї виникло право на отримання індексації-різниці відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078. При цьому суд визнав необґрунтованими доводи відповідача щодо його неналежності, оскільки остаточний розрахунок при звільненні позивача та розгляд її звернення щодо перерахунку індексації здійснювалися саме Військовою частиною НОМЕР_2 .
Разом із тим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації за період з 01 січня 2023 року по 14 липня 2025 року, у зв`язку з чим задовольнив позов частково та визнав обґрунтованими вимоги позивача лише щодо індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 31 грудня 2022 року.
При цьому суд апеляційної інстанції враховує, що апеляційну скаргу у даній справі подано виключно відповідачем. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 14 липня 2025 року позивачем не оскаржується, а тому відповідно до положень статті 308 КАС України не є предметом апеляційного перегляду у цій справі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Правові, економічні та організаційні засади підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» №1282-ХІІ та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Згідно зі статтями 1, 2 Закону №1282-ХІІ індексація є встановленим законодавством механізмом підвищення грошових доходів населення з метою часткового або повного відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг та поширюється, зокрема, на грошове забезпечення військовослужбовців.
Аналогічна правова позиція щодо обов`язковості індексації грошового забезпечення як складової державних соціальних гарантій неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18, від 07 серпня 2019 року у справі №825/694/17, від 20 листопада 2019 року у справі №620/1892/19 та від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21.
При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Кечко проти України» зазначив, що якщо чинним законодавством передбачено право особи на отримання певних виплат та дотримано всі умови для їх одержання, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у таких виплатах або ставити їх отримання у залежність від наявності бюджетних асигнувань. Крім того, у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив, що у рішеннях судів повинні бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає надання детальної відповіді на кожен аргумент сторони.
Особливості визначення права на індексацію після підвищення тарифних ставок (окладів) врегульовані пунктом 5 Порядку №1078.
За змістом абзаців третього, четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078 право на індексацію-різницю виникає у випадку, якщо розмір підвищення доходу у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) є меншим за суму можливої індексації, яка склалася у такому місяці.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що березень 2018 року є місяцем підвищення грошового забезпечення військовослужбовців у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704. Саме у цьому місяці підлягало визначенню співвідношення між сумою підвищення грошового доходу позивача та сумою можливої індексації для вирішення питання щодо виникнення права на індексацію-різницю.
Такий підхід відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 березня 2023 року у справі №400/3826/21, від 29 березня 2023 року у справі №380/5493/21, від 06 квітня 2023 року у справі №420/11424/21 та від 12 квітня 2023 року у справі №420/6982/21.
У зазначених постановах Верховний Суд наголосив, що для вирішення питання про наявність права на індексацію-різницю суд зобов`язаний встановити розмір доходу до підвищення, розмір доходу після підвищення та суму можливої індексації, яка склалася у місяці підвищення доходу.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання індексації-різниці відповідно до абзаців четвертого та шостого пункту 5 Порядку №1078.
Доводи апелянта про відсутність у позивача права на спірну виплату ґрунтуються на власному тлумаченні складових грошового забезпечення, які повинні враховуватись під час визначення розміру підвищення доходу у березні 2018 року. 
Водночас суд першої інстанції дослідив особову картку грошового забезпечення позивача, перевірив усі складові її доходу та дійшов обґрунтованого висновку про те, що розмір підвищення грошового доходу не перевищував суму можливої індексації, яка склалася у місяці підвищення доходу.
Не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і посилання апелянта на лист Міністерства соціальної політики України від 20 серпня 2013 року №152/10/136-13, оскільки такі листи центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, не встановлюють правових норм та не можуть змінювати зміст прав і обов`язків учасників спірних правовідносин, визначених законом та підзаконними нормативно-правовими актами.
Сам по собі наведений відповідачем арифметичний розрахунок не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин, оскільки апелянт не навів переконливих доводів щодо помилковості визначених судом першої інстанції складових грошового забезпечення та не спростував здійсненого судом аналізу особової картки грошового забезпечення позивача.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо передчасності покладення на відповідача обов`язку здійснити компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, оскільки така компенсація прямо передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 та є похідною від виплати сум грошового забезпечення, право на які встановлено судовим рішенням.
Оскільки обов`язок щодо виплати компенсації сум податку з доходів фізичних осіб прямо пов`язаний із виплатою відповідних сум грошового забезпечення, суд першої інстанції правомірно визначив такий спосіб захисту права позивача, а тому твердження апелянта про передчасність відповідних вимог є безпідставними.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 01 березня 2018 року по 16 серпня 2020 року позивач проходила військову службу у Військовій частині НОМЕР_4 Державної прикордонної служби України, а з 17 серпня 2020 року була переведена для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України, в якій проходила службу до моменту звільнення.
Відповідно до пункту 46 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29 грудня 2009 року №1115/2009, у разі переміщення військовослужбовця по службі з одного органу Держприкордонслужби до іншого для подальшого проходження військової служби контракт про проходження військової служби не припиняється. 
При цьому предметом спору у даній справі є не стягнення індексації з органу, в якому позивач проходила службу у відповідний період, а перевірка правомірності рішення Військової частини НОМЕР_2 , прийнятого за результатами розгляду заяви позивача після її звільнення з військової служби. Саме цей суб`єкт владних повноважень прийняв оскаржуване рішення та є носієм спірного владного управлінського повноваження.
Отже, переведення позивача з Військової частини НОМЕР_4 до Військової частини НОМЕР_2 не було пов`язане із припиненням проходження військової служби, а відбулося в межах безперервного проходження нею військової служби в органах Державної прикордонної служби України.
Крім того, згідно з пунктом 293 зазначеного Положення до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу органу Держприкордонслужби з ним має бути проведено повний розрахунок та забезпечено виплату всіх належних видів забезпечення. 
Як убачається з матеріалів справи, відповідно до наказу начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 14 липня 2025 року №332-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення саме Військовою частиною НОМЕР_2 .
Таким чином, саме Військова частина НОМЕР_2 була уповноваженим органом щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні позивача та вирішення питань, пов`язаних із виплатою належних їй сум грошового забезпечення.
Спір у даній справі виник не з приводу оскарження окремих дій чи бездіяльності посадових осіб Військової частини НОМЕР_4 під час проходження позивачем військової служби, а у зв`язку з відмовою Військової частини НОМЕР_2 після звільнення позивача провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за результатами розгляду її звернення. 
Саме рішення відповідача, викладене у листі від 11 серпня 2025 року №09/Ш-435/437, є предметом оскарження у цій справі.
При цьому відповідач після звільнення позивача не повернув її звернення як подане не за належністю, не повідомив про відсутність у нього відповідних повноважень та не роз`яснив необхідність звернення до іншого органу. 
Натомість Військова частина НОМЕР_2 розглянула заяву по суті та прийняла рішення про відмову у проведенні перерахунку, фактично реалізувавши свої владні управлінські повноваження щодо спірних правовідносин.
Колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 травня 2025 року у справі №420/20215/23, однак зазначає, що фактичні обставини зазначеної справи не є тотожними обставинам цієї справи. 
Зазначена правова позиція не виключає можливості звернення особи до органу, з якого її звільнено, щодо усунення порушень у нарахуванні складових грошового забезпечення, виявлених після припинення військової служби.
Якщо у справі №420/20215/23 Верховний Суд вирішував питання щодо належного відповідача стосовно окремих періодів проходження служби в різних органах Державної прикордонної служби України, то у спірних правовідносинах мало місце переведення позивача між військовими частинами без припинення військової служби та подальше звільнення саме з Військової частини НОМЕР_2 .
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме Військова частина НОМЕР_2 є належним відповідачем у даній справі.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Відтак підстави, визначені статтею 317 КАС України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, відсутні, а тому відповідно до статті 316 КАС України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, – 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону (Військової частини НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №420/34659/25 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук