УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2026 року
м. Київ
справа № 607/16009/25
провадження № 51-1602 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 09 березня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 грудня 20225 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Вирішено питання щодо арешту майна, судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 09 березня 2026 року апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_7 задовольнив частково.
Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 змінив у частині призначеного покарання та постановив вважати ОСОБА_4 засудженим цим вироком за ч. 1 ст. 286-1 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки із відрахуванням в дохід держави 10 відсотків заробітку з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
В решті цей вирок залишив без змін.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
За обставин, детально викладених у вироку, 28 червня 2025 року о 17:44 год, ОСОБА_4 , керував автомобілем Mercedes-Вenz Е220, р.н. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння (1,44 % проміле) та рухався ним проїзною частиною дороги по вул. Олени Теліги в напрямку вул. Крушельницької у м. Тернопіль, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), а також дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР, який розміщений навпроти буд № 26 по вул. Котляревського у м. Тернопіль.
Під час руху по вказаній дорозі ОСОБА_4 , внаслідок алкогольного сп`яніння не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги абз. 1 п. 1.5, п. 1.10 (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), п. 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
У цей час, пішохідним переходом, позначеним дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 ПДР, а також дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР, який розміщений навпроти буд. № 26 по вул. Котляревського у м. Тернопіль справа-наліво відносно напрямку руху автомобіля Mercedes-Benz Е220, перетинали проїзну частину дороги тримаючись за руки, пішоходи потерпіла ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_8 .
Упродовж руху, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити на нерегульованому пішохідному переході пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_4 , всупереч вимог п. 18.1 ПДР, не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху, керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходам ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , які в той час перебували на пішохідному переході та завершували перехід проїзної частини дороги та внаслідок вказаних порушень здійснив на них наїзд передньою лівої частиною вказаного автомобіля.
Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості. Порушення обвинуваченим ОСОБА_4 п. 18.1 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілій ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесного ушкодження.
Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди із зазначеними наслідками ОСОБА_4 , в порушення вимог п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, е) ПДР, негайно не зупинив транспортний засіб і не залишався на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки, відповідно до вимог пункту 9.10 ПДР, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілій, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги та не вжив зазначених заходів та не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, у лікувальному закладі не повідомив своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і не повернувся на місце пригоди, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції та не записав прізвища та адреси очевидців, не чекав прибуття поліцейських, тобто не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, а втік з місця вчинення дорожньо-транспортної пригоди на автомобілі Mercedes-Benz Е220, р.н. НОМЕР_1 , і поїхав на паркувальний майданчик, що на перехресті вул. За Рудкою - вул. Бродівська, де був виявлений працівниками управління патрульної поліції в Тернопільській області ДПП. 
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати оскаржуване судове рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції, застосувавши ст. 69 КК та перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не навів жодних пом`якшуючих обставин, які істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як це передбачено ст. 69 цього Кодексу, а обмежився лише даними щодо особи обвинуваченого та думкою потерпілого, при цьому не врахувавши обставини вчиненого кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого після цього та не навів обґрунтованих мотивів в чому полягає істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.
Також прокурор зазначає, що призначення покарання у виді виправних робіт у такій категорії кримінальних проваджень суперечитиме меті зазначеній у ст. 50 КК та не сприятиме запобіганню вчиненню аналогічних кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами в майбутньому.
Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Мотиви Суду
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.
Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За змістом ст. 50 КК значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Згідно з частиною 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Пом`якшуючі обставини чи їх сукупність мають бути в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 59-1 КК, покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Згідно із ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. 
Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції у межах поданих апеляційних скарг, наведених вимог процесуального закону дотримався.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, не погодившись із вироком захисник, представник потерпілої та прокурор подали апеляційні скарги, при цьому представник потерпілої у касаційній скарзі ставив питання про зміну вироку у частині призначеного покарання та призначення ОСОБА_4 менш суворого покарання із застосуванням положень статей 59-1, 69 КК.
Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково, зокрема, апеляційні скарги представника потерпілої та захисника, змінюючи вирок у частині призначеного ОСОБА_4 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу винного. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого апеляційний цей суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, що обтяжують покарання, апеляційний суд не встановив.
Обґрунтовуючи застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК та признання основного покарання у виді виправних робіт, суд апеляційній інстанції, проаналізувавши вказані норми матеріального права обґрунтовано зазначив, що обвинувачений ОСОБА_4 є особою молодого віку, на обліку в лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, неодружений, проживає з батьками, офіційно працевлаштований на критичному підприємстві, за місцем проживання характеризується зразковим громадянином, за виробничою характеристикою з місця роботи характеризується виключно позитивно, також трудовий колектив Локомотивного депо «Тернопіль» AT Укрзалізниця, просив призначити не суворе покарання, відзначивши сумлінне виконання посадових обов`язків. 
Суд апеляційної інстанції звернув увагу на неналежну оцінку судом першої інстанції сукупності встановлених обставин, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, які обтяжують покарання, що в сукупності з відомостями про особу обвинуваченого вказує на істотне зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення. Також цей суд зазначив, що неналежно оцінивши всі вказані обставини справи, в їх сукупності, в тому числі і ризики повторного вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про неможливість застосування положень ст. 69 КК.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги представника потерпілої апеляційний суд дійшов до переконання, що суд першої інстанції при визначенні виду покарання не достатньою мірою врахував позицію потерпілої, яка в ході судового і апеляційного розгляду послідовно вказувала на відсутність підстав для призначення покарання, що пов`язане з реальним відбуванням покарання у виді позбавлення волі, та категорично наполягала на призначенні обвинуваченому більш м`якого покарання. Таким чином, врахувавши встановлені у справі фактичні обставини, характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначення покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, за цих конкретних умов може призвести до очевидної диспропорції між вчиненим діянням та видом і суворістю покарання.
Водночас апеляційний суд вказав, що призначення обвинуваченому основного покарання за ч. 1 ст. 286-1 КК у виді штрафу, як це було зазначено в угоді про примирення між обвинуваченим та потерпілою, та у виді пробаційного нагляду, як про це просить представник потерпілої, не буде відповідати меті виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Врахувавши вказані обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вони у сукупності із даними про особу обвинуваченого ОСОБА_4 вказують на формування у нього позитивних установок, що свідчить про недоцільність реального відбування ним покарання у виді позбавлення волі, а виправлення останнього та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень у даному випадку можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою за місцем роботи під час відбування покарання у виді виправних робіт на максимальний строк. Таке основне покарання в даному конкретному випадку відповідатиме меті покарання, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого.
При цьому, апеляційний суд слушно зазначив про відсутність підстав для зміни додаткового покарання, оскільки призначене судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами повністю відповідає конкретним обставинам вчинення кримінального правопорушення, у тому числі в стані алкогольного сп`яніння та характеру допущеного обвинуваченим грубого порушення вимог ПДР, а тому його призначення відповідає критерію справедливості, буде необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту інтересів суспільства та виступатиме в якості дієвого запобіжника вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Із такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції. 
Рішення суду апеляційної інстанцій є обґрунтованим та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 09 березня 2026 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3