Постанова
Іменем України

27 травня 2026 року
м. Київ
справа № 759/16332/25
провадження № 61-3645св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Мартєва С. Ю., 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Фаловської І. М.
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служби у справах дітей та сім`ї Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, про визначення місця проживання та відібрання дитини за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року, ухвалену колегією суддів у складі Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., Оніщука М. І.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову
1. У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила: 
- визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею; 
- відібрати дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ОСОБА_3 та у ОСОБА_2 і передати її для проживання разом із нею.
2. У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до набрання законної сили рішенням у цій справі надавати їй можливість безперервного спілкування та спільного проведення часу з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : 
- кожних понеділка, середи, п`ятниці поточного тижня з 16 год 00 хв до 19 год 00 хв без присутності ОСОБА_3 і ОСОБА_2 шляхом онлайн відеозв`язку, телефонного зв`язку, зокрема з використанням соціальних мереж та програм; 
- починаючи з 12 год 00 хв суботи і до 16 год 00 хв наступного дня, неділі, поточного тижня, за місцем її проживання, без присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за наявності бажання дитини; 
- 06, 14, 25, 31 грудня поточного року з 12 год 00 хв до 16 год 00 хв за місцем її проживання, без присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за наявності бажання дитини, або шляхом онлайн відеозв`язку, телефонного зв`язку, зокрема, з використанням соціальних мереж та програм; 
- протягом чотирьох календарних днів поспіль під час шкільних канікул за місцем її проживання, без присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , за наявності бажання дитини.
3. На обґрунтування позову та заяви про його забезпечення позивачка зазначила, що вона та відповідач ОСОБА_2 є батьками дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Послалася на те, що дитина народилася, коли їй було 17 років за складних життєвих та фінансових обставин. Вона була вимушена навчатися та утримувати і виховувати дитину. Через юний вік вона не могла знайти роботу і стабільно самостійно утримувати дитину, а батько дитини їй у цьому не допомагав.
Зазначила, що після систематичних консультацій, проведених центром соціальних служб, вона все ж погодилася на тимчасове проживання дитини разом з батьком дитини, у його родині. Водночас вона намагалася брати активну участь у житті дитини, але через напружені стосунки у родині, зрештою, це стало неможливим. Вона стикнулася із системними перешкодами у спілкуванні з дитиною, а також зі звинуваченнями у нездатності самостійно утримувати дитину.
Зауважила, що у 2023 році відповідачка ОСОБА_3 (тітка дитини) звернулася до суду з позовом про позбавлення її ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 батьківських прав. Батько дитини визнав позов, однак вона заперечувала проти заявлених позовних вимог. Зрештою, місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, задовольнив позов, позбавив її та ОСОБА_2 батьківських прав щодо їх дитини як таких, що ухилилися від виконання батьківських обов`язків. Касаційний суд скасував ці судові рішення в частині позбавлення її батьківських прав і направив справу в цій частині на новий розгляд до місцевого суду, який наразі не постановив остаточного рішення. Батько дитини теж оскаржив рішення місцевого суду про позбавлення його батьківських прав, наразі триває апеляційний розгляд.
Констатувала, що вона з батьком дитини не може дійти згоди щодо визначення місця проживання дитини, позаяк він уникає контакту, що унеможливлює вирішення відповідного питання в позасудовому порядку. Крім цього, відповідачка ОСОБА_3 (яка є членом сім`ї батька дитини) називає себе матір`ю дитини і перешкоджає їй спілкуватися з дитиною. Своєю чергою вона (позивачка) намагалася відновити зв`язок з дитиною.
Доводячи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 звернула увагу на те, що тривалий час на дитину здійснювався психологічний тиск з метою розірвання будь-якого зв`язку із матір`ю. Дитині навіювали хибні уявлення про те, що саме ОСОБА_3 є її матір`ю, а також спотворювалися дійсні життєві обставини, внаслідок яких дитина почала проживати у родині батька.
Наголосила, що у цій справі наявний спір про визначення місця проживання дитини і систематичний психологічний тиск задля недопущення відновлення контакту дитини з матір`ю унеможливить об`єктивне його вирішення.
Зміст ухвали місцевого суду 
4. Ухвалою від 25 вересня 2025 року, з урахуванням ухвали від 10 жовтня 2025 року про виправлення описки, Святошинський районний суд міста Києва заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнив частково.
Зобов`язав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 можливість спілкування та спільного проведення часу з дочкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожних понеділка, середи, п`ятниці поточного тижня з 16 год 00 хв до 19 год 00 хв без присутності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , шляхом відеозв`язку за допомогою застосунків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» та/або програм «Zoom», «Skype», а також кожної суботи місяця з 12 год 00 хв до 16 год 00 хв, за місцем проживання ОСОБА_1 , за наявності бажання дитини, без присутності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Установив чинність забезпечення позову - до набрання законної сили рішенням суду у справі, коли таке рішення ухвалить суд.
У решті заяву залишив без задоволення.
5. Ухвалу мотивував тим, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Зауважив, що під час вирішення питання про необхідність застосування забезпечення позову він урахував, що між сторонами дійсно існує спір і саме під час вирішення цього спору підлягають доведенню твердження позивача про неправомірну зміну місця проживання дитини, що не може бути вирішено під час розгляду заяви про вжиття заходів забезпечення.
Наголосив, що відновлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з матір`ю.
Виснував, що ОСОБА_1 , яка проживає окремо від дочки, має право на особисте спілкування з нею, а інші особи не мають права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Крім цього, врахував, що справа перебуває в місцевому суді на стадії підготовчого судового засідання, що не виключає можливий її тривалий розгляд, а питання, що підлягає вирішенню - визначення місця проживання дитини віком 13 років, тому, з огляду на введення в Україні воєнного стану, зазначив, що вжитий ним захід забезпечення позову є пропорційним і таким, що гарантуватиме право дитини (за наявності відповідного на те бажання) на спілкування з позивачем, так як і право позивача на спілкування з дочкою, на період розгляду цієї справи.
Зміст постанови апеляційного суду
6. Постановою від 05 березня 2026 року Київський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_3 .
Скасував ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року та ухвалив нове судове рішення.
Відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення її позову.
7. Апеляційний суд керувався тим, що ОСОБА_1 заявила позов про відібрання дитини та визначення її місця проживання з нею, просила суд зобов`язати відповідачів надавати можливість спілкування та спільного проведення часу з ОСОБА_4 за бажанням дитини. Проте встановлення судом певного обов`язку для відповідачів не може бути пов`язане з відсутністю або бажанням неповнолітньої дитини, яка досягла віку 14 років, оскільки суперечитиме обов`язковості виконання судового рішення відповідачами та у разі застосування щодо відповідачів заходів примусового виконання потягне потенційно негативні наслідки (арештів майна / грошових коштів) для стягнення виконавчого збору, штрафів тощо.
Виснував, що фактично позивачка ОСОБА_1 просила вжити визначені нею заходи забезпечення позову не з метою запобігання розриву сімейних зв`язків з дитиною, а задля покладання на відповідачів обов`язку відновити втрачений нею зв`язок з дитиною.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
8. 19 березня 2026 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення і залишити в силі ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року.
9. Підставами касаційного оскарження зазначила неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права [статей 141, 157, 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України), статей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства»] та порушення норм процесуального права, зокрема, внаслідок неврахування висновків Верховного Суду у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20, від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21, від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20, від 16 серпня 2023 року у справі № 331/24/22.
Відомості про рух справи в суді касаційної інстанції та межі розгляду справи судом
10. Ухвалою від 03 квітня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з місцевого суду.
11. 24 квітня 2026 року відокремлені матеріали у справі надійшли до Верховного Суду.
12. Ухвалою від 19 травня 2026 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
13. Заявниця зазначила, що апеляційний суд не застосував норми процесуального права, які передбачають можливість вжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання осіб, з якими проживає дитина, забезпечувати спілкування дитини з позивачем, на час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, та не врахував таке:
- вона ( ОСОБА_1 ) є матір`ю дитини;
- між сторонами дійсно виник спір щодо визначення місця проживання дитини, у зв`язку із чим вона пред`явила відповідний позов;
- вона проживає окремо від дитини та через налаштування дитини проти неї не має можливості налагодити спілкування з нею через бездіяльність ОСОБА_2 та активні дії ОСОБА_3 , яка публічно називає себе матір`ю дитини і унеможливлює спілкування з нею;
- тітка дитини - відповідачка ОСОБА_3 не є матір`ю, опікуном чи законним представником дитини, тобто не є особою, яка може діяти в інтересах дитини як один з батьків, не має батьківських прав та обов`язків щодо дитини;
- існують обґрунтовані ризики того, що за час тривалого розгляду справи буде неможливо відновити зв`язок з дитиною, що ускладнить виконання рішення суду у справі; 
- вжитий місцевим судом захід забезпечення позову є адекватним, доцільним та співмірним із заявленими позовними вимогами;
14. Зауважила, що апеляційний суд не встановив обставин, які свідчили б про те, що її спілкування з дитиною може зашкодити останній. Ба більше, наголосила, що сама відповідачка - тітка дитини, оскарживши ухвалу місцевого суду, в апеляційній скарзі просила про зміну цього судового рішення шляхом зменшення кількості визначених судом годин для спілкування та обумовити його присутністю працівників соціальної служби чи психолога. Тож апеляційний суд, повністю скасувавши ухвалу місцевого суду про забезпечення позову, безпідставно вийшов за межі апеляційного оскарження.
15. Також акцентувала на висновках Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо необхідності забезпечення якнайкращих інтересів дитини, до яких належить збереження зв`язку між дитиною і батьками.
Позиція інших учасників справи щодо доводів касаційної скарги
16. 18 травня 2026 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.
Зазначила, що у касаційній скарзі відображені неправдиві та непідтверджені доказами відомості, спрямовані на здійснення психологічного тиску на суддів.
Наголосила, що позивачка добровільно залишила дитину в малолітньому віці у родині ОСОБА_5 , оскільки дійсно на той час не мала можливості утримувати дитину. Жодної домовленості про те, що дитиною буде опікуватися батько, який мав проблеми із законом, не було.
Зауважила, що за більш як десять років, протягом яких дитина зростала, виховувалася та утримувалася у родині ОСОБА_5 , позивачка лише один раз відвідала дитину на її четвертий день народження.
Послалася й на те, що, незважаючи на труднощі у юному віці, не зрозуміло, що саме завадило позивачці почати виконувати свої материнські обов`язки після 22 років.
Також звернула увагу на те, що позивачка не згадала про свою дитину, коли остання перебувала під обстрілами у самісінькому епіцентрі бойових дій. Натомість виїхала до Німеччини, де проживає й дотепер.
Наголосила, що навіть під час несподіваного прибуття позивачки разом з адвокатом, поліцією та соціальною службою до будинку, де проживає дитина, вона не чинила жодних дій, які могли б кваліфікуватися як перешкода у спілкуванні матері з дитиною.
Акцентувала також на гострому стресі дитини у зв`язку з несподіваним візитом позивачки до школи з наміром забрати дитину.
Вважає, що такі дії позивачки були спрямовані на «створення картини для позову», щоб зібрати хоч якісь докази на свою користь, де дитина використовується як «процесуальний інструмент».
Крім цього, зазначила про те, що забезпечення позову в цій справі мало наслідком покладення на неї значного економічного тягаря у вигляді майже 20 000,00 грн витрат на виконавче провадження. І це за відсутності будь-яких переконливих доказів, що саме вона ( ОСОБА_3 ) перешкоджала позивачці спілкуватися з дитиною.
Підсумувала, що апеляційний суд дуже добре розібрався у завуальованих мотивах вчинків позивачки та ухвалив насамперед справедливе рішення в інтересах дитини.
17. Решта учасників справи, належним чином повідомлені про касаційний перегляд справи, не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Межі розгляду справи касаційним судом
18. У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 ЦПК України (частина перша статті 402 цього Кодексу).
19. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
20. Критерії оцінки правомірності оскарженого судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
21. Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування апеляційним судом в оскарженому судовому рішенні норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Оцінка аргументів, наведених у касаційній скарзі
22. У справі виник спір щодо місця проживання дитини, якій через складні життєві обставини, що виникли у рідної матері, виховання та утримання забезпечила її рідна тітка. Через тривалу відсутність у житті дитини та наявні перешкоди у встановленні спілкування мати (позивачка) просила про забезпечення її позову шляхом зобов`язання відповідачки (тітки дитини) до набрання законної сили рішенням у цій справі надати їй (позивачці) можливість безперешкодного (дистанційного та/або безпосереднього) спілкування з дитиною.
23. Тож перед судами постало питання про можливість та доцільність вжиття заходу забезпечення позову, про який просила позивачка.
24. Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
25. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
26. Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
27. Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
28. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач діятиме недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення.
29. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
30. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
31. У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
32. У постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
33. У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
34. Частково задовольнивши заяву про забезпечення позову, місцевий суд у цій справі керувався тим, що з огляду на предмет спору (та його реальність) - визначення місця проживання дитини, необхідний час для його вирішення та обставини відсутності спілкування між позивачем (матір`ю дитини) і дитиною, усунення перешкод у прагненні налагодити контакт між матір`ю та дитиною є адекватним і співмірним заявленим позовним вимогам заходом, що відповідає якнайкращим інтересам дитини.
Водночас апеляційний суд сприйняв такий захід як примус дитини до спілкування і безпідставне покладення на відповідачку обов`язку, примусове виконання якого тягне потенційно негативні наслідки.
Ці висновки апеляційний суд підкріпив своїми міркуваннями щодо поведінки позивачки, яка з власної ініціативи розлучилася з дитиною і протягом 14 років регулярно не спілкується з нею.
Акцентував увагу на тому, що позивачка фактично просила вжити заходи забезпечення позову не для запобігання розриву сімейних зв`язків з дитиною, а задля покладення на відповідачів обов`язку відновити втрачений зв`язок.
35. Верховний Суд не погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.
36. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21, предметом касаційного оскарження в якій була постанова апеляційного суду за результатами перегляду ухвали місцевого суду щодо забезпечення позову шляхом зобов`язання батька не чинити матері перешкод у спілкуванні та побаченнях з дитиною, виснував:
судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передання дитини від однієї особи (батька / матері) до іншої особи (матері / батька).
Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.
37. ЄСПЛ, практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «Mamchurv. Ukraine», № 10383/09, § 100).
38. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «Hant v. Ukraine», № 31111/04, § 54).
39. Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ зазначив, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.
40. У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення стосунків та емоційного контакту дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року у справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20.
41. У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заборона батькові та бабусі вчиняти дії, спрямовані на вчинення перешкод матері у спілкуванні та вихованні, проведенні спільного часу разом із сином із встановленням графіка перебування дитини з матір`ю за місцем її реєстрації без присутності батька та бабусі, є співмірним заходом забезпечення позову про відібрання та визначення місця проживання дитини. Верховний Суд мотивував судове рішення тим, що існує необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час достатньо тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Водночас доцільно надати можливість безперешкодного спілкування та побачень матері з дитиною, участі у її вихованні, недопущення розриву сталого психологічного зв`язку протягом певного проміжку часу.
42. Верховний Суд урахував особливість цієї справи, у якій розлука між матір`ю та дитиною є дуже тривалою, а також те, що дитина майже весь цей час проживала зі своєю тіткою, яка фактично замінила їй матір, водночас зауважує, що на цьому етапі суди попередніх інстанцій вирішували процесуальне питання про забезпечення позову, що не є вирішенням спору по суті.
43. На важливості налагодження та підтримання родинних зв`язків між дитиною і її родичами кровного споріднення, а особливо батьками, неодноразово акцентували ЄСПЛ та Верховний Суд у своїх рішеннях.
У ключовій темі «Права дитини. Право на контакт», підготовленій секретаріатом ЄСПЛ (https://ks.echr.coe.int/documents/d/echr-ks/contact-rights), наголошено, що: позитивні зобов`язання не обмежуються забезпеченням того, щоб діти могли возз`єднатися зі своїми батьками або мати з ними контакт, а також поширюються на всі підготовчі кроки, які мають бути вжиті з цією метою (A and Others v. Italy, 2023, § 98; A. T. v. Italy, 2021, § 66; Haddad v. Spain, 2019, § 54; Polidario v. Switzerland, 2013, § 65). Справді, встановлення контакту може бути неможливим негайно і може потребувати підготовчих або поетапних заходів (T. A. and Others v. the Republic of Moldova, 2021, § 62; Neves Caratao Pinto v. Portugal, 2021, § 112). Співпраця та розуміння всіх залучених осіб завжди є важливою складовою. Однак відсутність співпраці між розлученими батьками сама собою не є обставиною, яка може звільнити органи влади від їхніх позитивних зобов`язань за статтею 8 Конвенції. Навпаки, вона покладає на органи влади обов`язок уживати заходів для узгодження конфліктних інтересів сторін, при цьому найкращі інтереси дитини є першочерговим міркуванням (Ribic v. Croatia, 2015, § 94).
44. Крім цього, у справі Jurisic v. Croatia(No. 2), 2022 ЄСПЛ повторив, що право дитини висловлювати власні погляди не слід тлумачити як надання їй безумовного права вето, без урахування інших факторів та без оцінки її найкращих інтересів. Якщо національний суд ґрунтує своє рішення виключно на поглядах дитини, яка явно не здатна сформулювати або висловити свою думку (наприклад, через внутрішній конфлікт лояльності та/або вплив відштовхуючої поведінки одного з батьків), таке рішення може суперечити статті 8 Конвенції.
45. Отже, в цій справі тривала відсутність матері у житті дитини не є аргументом проти забезпечення позову. Навпаки, це обґрунтовує необхідність м`якого, поступового й контрольованого механізму відновлення контакту (чи щонайменше намагання його відновити, на необхідності чого позивачка наголосила у своїй заяві про забезпечення позову).
46. У вжитому місцевим судом заході забезпечення позову власне і йдеться про спробу поступового відновлення (чи коректніше - створення) контакту між дитиною та її біологічною матір`ю, позаяк суд обрав спосіб зобов`язання відповідачів надання позивачці можливості спілкуватися та спільно проводити час з дочкою засобами електронного зв`язку та за наявності бажання дитини.
47. Тобто місцевий суд встановив для відповідачів лише обов`язок сприяти бажанню (за його наявності) дитини налагодити контакт з матір`ю дистанційним електронним зв`язком, без безпосередньої присутності, що виключає перестороги, на яких наголошувала тітка дитини, яка, до того ж, фактично погодилася з обраним місцевим судом способом комунікації, оскільки у своїй апеляційній скарзі просила лише про зменшення кількості потенційних годин для спілкування та залучення до цього процесу відповідних спеціалістів.
48. Отже, реагуючи на твердження апеляційного суду, Верховний Суд наголошує, що заборона примусу до дитини не означає заборону покладення обов`язків на дорослого, який фактично контролює доступ до дитини і можливість комунікувати. 
49. Обраний місцевим судом захід є пропорційним, оскільки він не змінює місце проживання дитини, не передбачає її передання матері, не встановлює примусових особистих зустрічей, а лише зобов`язує особу, у фактичному догляді якої перебуває дитина, забезпечити технічну можливість відеозв`язку за бажанням дитини.
50. Тому такий захід спрямований не на примус дитини, а на недопущення перешкод з боку дорослого та на збереження мінімального, безпечного і контрольованого контакту.
51. Отже, місцевий суд здійснив оцінку обґрунтованості доводів заявниці щодо необхідності вжиття відповідних заходів, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який вона просила застосувати, позовним вимогам, та належним чином обґрунтував необхідність вжиття таких заходів.
52. Скасовуючи ухвалу місцевого суду про забезпечення позову, апеляційний суд не пояснив, у застосуванні яких норм права помилився місцевий суд і в чому полягає хибність висновку цього суду щодо необхідності надання матері шансу на налагодження контакту зі своєю дитиною перед остаточним вирішенням питання про визначення місця проживання дитини. Натомість вдався до оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог, що не входить до предмета дослідження на цій стадії (вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову), внаслідок чого скасував законне і обґрунтоване судове рішення місцевого суду.
53. Отже, аргументи касаційної скарги  ОСОБА_1 є обґрунтованими та дають підстави для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права.
54. Відтак постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, а ухвала місцевого суду залишенню в силі.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Щодо суті касаційної скарги 
55. Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
56. З наведених вище підстав Верховний Суд вважає за неодмінне задовольнити касаційну скаргу  ОСОБА_1 , скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі ухвалу місцевого суду.
Щодо судових витрат
57. Оскільки у цій справі вирішувалося процесуальне питання про забезпечення позову, то понесені за подання касаційної скарги судові витрати підлягають розподілу за наслідками вирішення спору по суті.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
2. Постанову Київського апеляційного суду від 05 березня 2026 року скасувати та залишити в силі ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2025 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач  	С. Ю. Мартєв 	
Судді	А. І. Грушицький 	
	В. М. Ігнатенко  	
	С. О. Карпенко 	
	І. М. Фаловська