Справа № 335/2267/26  2/335/1831/2026 	

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді – Романько О.О., за участю секретаря судового засідання – Колесник Д.С., цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 поданою через представника –адвоката Кацюбу Максима Володимировича до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розписки),-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом поданим через представника- адвоката Кацюбу М.В. до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) на загальну суму 250 000 гривень 00 копійок.
27 травня 2025 року між ОСОБА_1 (позивачем), та ОСОБА_2 (відповідачем) було укладено договір позики у письмовій формі шляхом складання розписки. Відповідно до умов вказаної розписки, відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень. Факт передачі та отримання грошових коштів підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою від 27.05.2025, в якій він зазначив свої паспортні дані (паспорт НОМЕР_1 ) та дату народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Згідно з текстом розписки, відповідач взяв на себе зобов`язання повернути отримані грошові кошти у строк до 27 лютого 2026 року. Однак, станом на день подання цієї позовної заяви, обумовлений строк повернення боргу сплив, а відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. ОСОБА_1 не повернув. На усні вимоги позивача повернути борг, відповідач не реагує.
Тому, позивач просить задовольнити її вимоги повністю і стягнути з відповідача борг за договором позики, а саме: 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок та судовий збір 2 000,00 гривень.
11 березня 2026 року відповідно до ухвали судді у справі було відкрито провадження в спрощеному порядку та призначено судове засідання.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про час і місце його проведення була повідомлені належним чином, заяв чи клопотань про його відкладення до суду не надавала.
Представник позивача в судове засідання не з`явився. 31.03.2026 та 29.04.2026 надав заяву про проведення судового засідання без фіксації судового процесу, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово в судові засідання не з`являвся, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, відзиву на позовну заяву, заяв чи клопотань про його відкладення суду не надавав.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на викладене, суд постановив розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу, в порядку заочного розгляду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За положенням статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже слід виснувати, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Варто звернути увагу, що засади доказування у цивільному судочинстві свідчать, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний власні процесуальні дії належним чином обґрунтувати (мотивувати), враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.
Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Судом встановлено, що 27 травня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір грошового займу на суму 250 000,00 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок та останній зобов`язався повернути суму боргу до 27 лютого 2026 року (а.с.9).
Станом на день подання цієї позовної заяви, обумовлений строк повернення боргу сплив, а відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн. ОСОБА_1 не повернув. На усні вимоги позивача повернути борг, відповідач не реагує.
Відповідно до паспорту громадянки України серії НОМЕР_2 виданого Ленінським РВ УМВС України в м. Донецьку від 02.12.2009, гр. ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Улан-Уде, Бурятія, має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , фактично зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджуються довідкою № 2301-5002800631 від 06.06.2023 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, має рнокпп НОМЕР_3 (а.с.8).
Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
З позовної заяви вбачається, що строк повернення позики – до 27.02.2026. 
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).
Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, позивачем підтверджено факт надання відповідачу в борг грошових коштів.
Такого висновку дійшов КЦС ВС у своїй постанові від 31.01.2024 №448/852/21 (провадження № 61-7238св23).
Натомість, будь-які докази про повернення зазначених у розписці коштів у матеріалах справи відсутні, відповідач таких доказів не надавав.
На підставі викладеного, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню, а саме щодо стягнення з відповідача на користь позивача 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача судові витрати (а.с.1), що становлять 2 000,00 гривень.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-78, 81-82, 141, 247, 259, 261, 265, 273, 280-283, 354 ЦПК України, 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 подану через представника –адвоката Кацюбу Максима Володимировича до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики (розпискою) -задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянки України серії НОМЕР_2 виданий Ленінським РВ УМВС України у м. Донецьку від 02.12.2009, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , має зареєстроване місце перебування як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , заборгованість за договором позики у розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень, 00 копійок. 
Стягнути з  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , паспорт громадянина України № НОМЕР_1 , на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт громадянки України серії НОМЕР_2 виданий Ленінським РВ УМВС України у м. Донецьку від 02.12.2009, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , має зареєстроване місце перебування як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 000 (дві тисячі) гривень, 00 копійок.
Копію рішення надіслати учасникам судового процесу в порядку, передбаченому ст. 272 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Веб-адреса цього документу у Єдиному державному реєстрі судових рішень http://reyestr.court.gov.ua/з посиланням на номер справи.
Повний текст судового рішення складено 01 червня 2026 року.

Суддя: О.О. Романько