Справа № 487/2713/26 
Провадження № 2/487/2322/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2026 м. Миколаїв
Заводський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., за участю секретаря судового засідання Богатої А.І., розглянувши в відкритому судовому засіданні у залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 487/2713/26 за позовною Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію

ВСТАНОВИВ:

10.04.2026 начальник відділу юридичного забезпечення ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» Новгородова Т.М. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з останньої на користь позивача заборгованість за спожиту теплову енергію у розмірі 35061,17 грн та сплачений судовий збір у розмірі 3328,00 грн.
Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідачка є споживачкою теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 для виконання розрахунків за надані послуги з теплопостачання. В опалювальних сезонах 2022-2026 років позивач здійснював надання послуг з постачання теплової енергії за вказаною адресою, проте відповідачка відповідну оплату не здійснювала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка складає 35061,17 грн.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2026 головуючим суддею у справі визначено Боброву І.В. 
Суд своєю ухвалою від 14.04.2026 відкрив провадження та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.
01.05.2026 на електронну адресу суду від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала щодо позовних вимог, просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що заборгованість за теплову енергію нарахована позивачем поза межами позовної давності. Крім того вказала, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022, під час воєнного стану Миколаївська міська територіальна громада є територією можливих бойових дій, на якій діє пряма заборона на судове/виконавче провадження щодо питань оплати (стягнення заборгованості) за житлово-комунальні послуги, яка виникла після 24.02.2022. Посилаючись на вказане, просила зупинити провадження у справі до скасування воєнного стану, застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог позивача.
Ухвалою суду від 15.05.2026 заяву відповідачки про зупинення провадження у справі було залишено без задоволення.
05.05.2026 від представниці позивача до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона підтримала позовні вимоги та вказала, що позивачем була надана теплова енергія, за яку відповідачка не сплатила та не виконала свої зобов`язання. Положення постанови, на які посилається відповідачка у своєму відзиві, застосовується щодо заборони нарахування штрафних санкцій та не звільняють відповідачку від обов`язку сплачувати за отримані комунальні послуги. Крім того зазначила, що постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. Згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Разом з тим відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19 такого змісту: у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. Законом України № 4434-ІХ з 04.09.2025 скасовано зупинення строку позовної давності. Заборгованість відповідачки за спожиту теплову енергію нарахована за період з лютого 2022 року по березень 2026 року, у зв`язку з чим, із врахуванням наведеного, на думку представниці позивача, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.
13.05.2026 від відповідачки на електронну адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких вона заперечувала щодо позовних вимог, просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених нею у відзиві, та, крім іншого, зазначила, що позивач діє не добросовісно, вводить суд в оману, оскільки свідомо не надав суду зустрічну вимогу відповідачки від 09.09.2024 під час звернення до суду 14.11.2024 про видачу судового наказу про стягнення з останньої боргу в розмірі 19645,41 грн за спожиту теплову енергію та 302,80 грн судового збору. У зв`язку з чим, на думку відповідачки, сума боргу за спожиту теплову енергію підлягає зменшенню на 19645,41 грн.
Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила про їх задоволення.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених нею у відзиві.
Враховуючи, що всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, доходить до такого висновку.
Судом встановлено, що ПрАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» здійснило постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 в опалювальних сезонах 2022-2026 років, що підтверджується такими копіями документів: наряд від 08.11.2021 згідно рішення МВК № 1106 від 29.10.2021, наряд від 17.11.2022 згідно рішення МВК № 626 від 09.11.2022, наряд від 26.11.2023 згідно рішення МВК № 1189 від 08.11.2023, наряд від 05.11.2024 згідно рішення ВК ММР № 1870 від 29.10.2024, наряд від 11.11.2025 згідно рішення ВК ММР № 1608 від 05.11.2025.
Згідно з інформацією про зареєстроване/задеклароване місце проживання/зняття із зареєстрованого/задекларованого місця проживання особи за відомостями ДНАП ММР за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_1 .
Крім того відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 10.12.2025 № 455767483, квартира АДРЕСА_3 знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 .
Тобто із наведеного вище слідує, що відповідачка є споживачем комунальних послуг – теплової енергії, наданих позивачем.
За вказаною адресою для розрахунків за наданні послуги теплопостачання споживачам було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .
Відповідно до положень ст. 319, 322 ЦК України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пункт 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено порядок оплати житлово-комунальних послуг, за яким споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. 
Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. 
Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону. 
Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.
Статями 68, 162 ЖК України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги.
Законом України «Про теплопостачання» встановлено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.
Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що зобов`язання виникають з дій осіб, які породжують цивільні права та обов`язки. 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань і одностороння зміна умов договору не допускається.
Положеннями ст. 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Уразі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості від 10.02.2026 сума боргу відповідачки за послуги з постачання теплової енергії за період з лютого 2022 року по лютий 2026 року складає 35061,17 грн.
Доказів на спростування наявності заборгованості у вищенаведеному розмірі та належного виконання зобов`язання по сплаті за спожиті комунальні послуги, відповідачкою надано не було.
Суд зауважує, що обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Враховуючи вказані норми права, суд вважає, що позивач довів неналежне виконання відповідачкою обов`язку сплачувати за надані комунальні послуги.
Крім того, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку позовної давності суд виходить з такого.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 та у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 385/1454/15-ц, від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18, викладені висновки, відповідно до яких позовна давність застосовується лише за умови встановлення наявності порушеного права сторони спору, тому встановивши, доведеність порушення цивільного права, за захистом якого особа звернулася до суду, але якщо позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв`язку із спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.
Разом із цим, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Отже початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02 квітня 2020 року чинності Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Водночас Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався указами Президента України та триває дотепер.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
У зв`язку з чим борг за спожиту теплову енергію за період з 01.02.2022 року по 01.02.2026 року нарахований в межах строків позовної давності, а відповідно подана відповідачкою заява про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності задоволенню не підлягає.
З урахуванням викладеного вище позовні вимоги ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію з ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Згідно з ч. 2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.
ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» сплачена сума судового збору при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу, у видачі якого було відмовлено – 302,80 грн, сума судового збору при зверненні до суду з цим позовом – 3025,20 грн, що разом становить 3328,00 грн.
Таким чином з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3328,00 грн.
Керуючись ст. 10, 18, 23, 76, 258, 259, 263-265, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» борг за спожиту теплову енергію у розмірі 35061,17 грн (тридцять п`ять тисяч шістдесят одна гривня 17 коп.).
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» судовий збір у розмірі по 3328,00 грн.
Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль», місце знаходження: 54020, м. Миколаїв, Каботажний узвіз, 18, код ЄДРПОУ 30083966. 
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Повне судове рішення складено 21.05.2026.

Головуючий суддя І. В. Боброва