Справа № 632/1635/25
провадження № 2/632/104/26
Р І Ш Е Н Н Я 
іменем України
"16" червня 2026 р.         м. Златопіль
Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого судді Библіва С.В., за участю секретарів судового засідання Гаврющенко П.Ю. та Кузьменко М.В., представника позивача, адвоката Іванченка О.В., представника відповідача, адвоката Семеняка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Райффайзен банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ПРАТ СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, - 

ВСТАНОВИВ:
02.09.2025 року представник позивача, адвокат Іванченко О.В., звернувся до Златопільського міськрайонного суду Харківської області із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив:
відповідно до матеріалів кримінального провадження 12017220400000666 від 05.08.2017 встановлено, що 04 серпня 2017 року близько 18 години 00 хвилин водій ОСОБА_2 , перебуваючи в трудових відносинах з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (тепер АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК"), керував інкасаторським автомобілем Mercedes Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», рухаючись по автодорозі в районі села Біляївка Первомайського (тепер Лозівського) району Харківський області по сухому асфальтовому покриттю, діючи необережно, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, не обравши безпечної швидкості, не впоровшись з керуванням, виїхав на полосу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем Ford Focus ЗЕ59554, який належить ОСОБА_3 та яким керував позивач ОСОБА_1 відповідно до доручення, яке надано йому ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної події Позивачу заподіяно тілесні ушкодження, а саме: забійні рани над лівою ушною раковиною/різані рани на лівому плечі, в нижній третині по задній поверхні, чисельні садна на лівому передпліччі, забійні рани суглобів, закритий уламковий перелом с/3 лівої стегнової кістки зі зміщенням фрагментів кістки, закритого гвинтоподібного перелому межі середньо-нижньої третини правої плечової кістки зі зміщенням фрагментів, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. За фактом скоєного злочину було відкрите кримінальне провадження, де ОСОБА_1 визнаний потерпілим. Дорожньо-транспортна пригода скоєна з вини водія ОСОБА_2 , який порушив ПДР України. У вищевказаному кримінальному провадженні ОСОБА_2 висунуто підозру за ч.1 ст.286 КК України.
У зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями Позивач знаходився на стаціонарному лікуванні в Первомайській ЦРБ, а потім санітарною авіацією був доставлений до обласної клінічної лікарні «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» у м. Харків, де йому проведено дві операції і де з 04.08.2017 року по 22.08.2017 року він перебував на стаціонарному лікуванні, після чого лікувався амбулаторно. 
У зв`язку з лікуванням ОСОБА_1 на придбання лікарських засобів затрачені грошові кошти в сумі 61218,00 грн. За час знаходження ОСОБА_1 на лікуванні ОСОБА_2 частково, а саме в сумі 11000,00 грн., відшкодував витрати, понесені на лікування та придбання лікарських засобів. Отже станом на 2017 рік загальна сума матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 становить 50218 грн. 00 коп., яку сторона позивача і просить стягнути з відповідача на свою користь.
Ухвалою Златопільського (тоді Первомайського) міськрайонного суду Харківської області від 24 березня 2021 року по справі №632/401/21 вирішено: звільнити ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. При цьому ОСОБА_2 заявив, що розуміє суть підозри, підстави та наслідки звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, а також своє право заперечувати проти закриття кримінального провадження та на проведення судового провадження в повному обсязі.
Крім того, сторона позивача вважає, що винними діями водія ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 також завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у його житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності.
В момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди з вини ОСОБА_2 , в результаті якої ОСОБА_1 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, він переніс ряд операцій, зазнав значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, тривоги, страху за своє здоров`я та життя. Впродовж лікування Позивач почувався незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосування до негативних умов існування (ліжковий режим, гігієнічні проблеми, залежність від оточення). Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Зазначено про психологічно-схвильований та емоційно-напружений стан ОСОБА_1 з приводу тривоги за своєю родину, яка опинилась у скрутному матеріальному стані на досить тривалий час в період його лікування.
Розмір спричиненої моральної шкоди сторона позивача визначила у 450000,00 грн.
Ухвалою судді від 04.09.2025 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 20.10.2025 року.
18.09.2025 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечувалося задоволення позовних вимог. Так, фактичні обставини ДТП та обставини звільнення їхнього водія ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності не оспорюються, але в ухвалі не зазначено про встановлення вини ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Також, зазначено, що на момент вчинення ДТП 04.08.2017 року за участі водія Банку ОСОБА_2 відповідальність Банку була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між власником транспортного засобу АТ «Райффайзен Банк» та Страховою компанією «ПЗУ Україна» (тоді ПрАТ СК "ПЗУ Україна"). Про страхову подію Банк повідомив Страхову компанію 04.08.2017. Того ж дня в СК ПЗУ «Україна» відкрито страхову справу №ЦА2017081000018.
Згідно з полісом N АК/4951215 від 18 жовтня 2016 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю одного потерпілого та його майну, у сумі нанесених збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми: 200 000 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100 000 грн. - за шкоду, заподіяну майну, франшиза - 0 грн., додається до цього Відзиву.
Додатково зауважує, що згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 1026/559/8 від 10.04.2016 р., укладеного Банком з ПрАТ СК «ПЗУ Україна», Банком був застрахований автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI д/н НОМЕР_2 - КАСКО, а також здійснено добровільне страхування цивільної-відповідальності власників наземних транспортних засобів (ДЦВ). Застраховані ризики по ДЦВ - заподіяння водієм прямої матеріальної шкоди життю, здоров`ю та/або майну третьої особи внаслідок ДТП. Страхова сума за ДЦВ 150000,00 грн., франшиза - 0 грн. Відтак, цивільно-правова відповідальність Банку, з урахуванням двох чинних на дату виникнення спірних правовідносин договорів, була застрахована на загальну суму 450000,00 грн.
Таким чином, у даній справі належним відповідачем має бути Страхова компанія «ПЗУ Україна».
Щодо відшкодування матеріальної шкоди зазначено, що надані позивачем квитанції, чеки, рахунки-фактури не є належними та допустимими доказами понесення ним витрат саме на придбання ліків необхідних йому для лікування, зокрема вони не є конкретизованими ліками та ліками, процедурами, діагностикою, протезуванням, тощо, які йому були призначені саме для його лікування у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок ДТП. 
Щодо моральної шкоди вказано, що і вона не є належним чином обґрунтованою, зокрема сума в 450000,00 грн. компенсації моральних страждань, а саме яких страждань він зазнав і в чому вони полягали. Вважає, що ця вимога оцінена позивачем суб`єктивно, є необґрунтованою, значно завищеною, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Через чотири роки після ДТП в порядку цивільного судочинства намагався стягнути з Банку у відшкодування моральної шкоди 200000,00 грн., проте позов залишив без розгляду, а тепер, вже через вісім років – 450000,00 грн. з тими самими обґрунтуваннями її спричинення. Крім того, відповідно вимог ст. 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», чинного на дату скоєння ДТП, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. А згідно ст. 24 діючого Закону така відповідальність страховика складає 10 відсотків страхової (регламентної) виплати у зв`язку з її лікуванням та/або втратою нею працездатності, розрахованої відповідно до статей 21 - 23 цього Закону. Тобто, відшкодування моральної шкоди має здійснюватися СК з урахуванням положень Закону України ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому вимоги позивача до Банку про її відшкодування є безпідставними, оскільки цивільно-правова відповідальність Банку застрахована.
Ухвалою суду від 20.10.2025 року до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову на стороні відповідача ПРАТ СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 і підготовче засідання відкладено на 04.12.2025 року для надання третім особам права на письмові пояснення, яке не відбулося з відкладенням на 28.01.2026 року через перебування судді у нарадчій кімнаті у колегіальній кримінальній справі, а потім на 09.03.2026 року через відсутність в приміщенні суду електропостачання.
22.12.2025 року від третьої особи ПРАТ СК «ПЗУ Україна» надійшли письмові пояснення щодо позовних вимог та відзиву на позов, в якому воно повністю заперечувало проти задоволення позову. Зокрема, зазначено, що відповідно до ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004 визначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Проте законодавчо встановлено обмеження щодо строку подання заяви про страхове відшкодування, а саме: якщо шкода заподіяна майну потерпілого, то заява має бути подана впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого. Згідно з п. 37.1.4 ст. 37 Закону неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування. Водночас, позивач не звертався до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в порядку встановленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та не надавав усіх необхідних документів протягом трьох років від часу настання ДТП.
Третя особа погодилася з твердженням відповідача про те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спричинення як матеріальної, так і моральної шкоди.
09.03.2026 року ухвалою суду підготовче провадження закрито з призначенням справи до розгляду по суті на 21.04.2026 року.
В судове засідання, в якому було оголошено перерву до 16.06.2026 року для підготовки до судових дебатів, треті особи не прибули, хоча судом були належним чином повідомлені про нього, причини неявки не повідомили, що не є перешкодою для розгляду справи відповідно до положень ст. 223 ЦПК України.
Суд, вивчивши позовну заяву, відзив на позов та письмові пояснення третьої особи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази та матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо і у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Зокрема, судом встановлено та не оспорюється сторонами у справи, що 04 серпня 2017 року близько 17 години 00 хвилин водій ОСОБА_2 , перебуваючи в трудових відносинах з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (тепер АТ "РАЙФФАЙЗЕН БАНК"), керував інкасаторським автомобілем Mercedes Sprinter, номерний знак НОМЕР_1 , який належить ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», рухаючись по автодорозі в районі села Біляївка Первомайського (тепер Лозівського) району Харківський області по сухому асфальтовому покриттю, діючи необережно - проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної події, не обравши безпечної швидкості, не впоровшись з керуванням, виїхав на полосу зустрічного руху та допустив зіткнення з автомобілем Ford Focus ЗЕ59554, який належить ОСОБА_3 та яким керував позивач ОСОБА_1 відповідно до доручення, яке надано йому ОСОБА_3 . Внаслідок дорожньо-транспортної події Позивачу заподіяно тілесні ушкодження, а саме: забійні рани над лівою ушною раковиною/різані рани на лівому плечі, в нижній третині по задній поверхні, чисельні садна на лівому передпліччі, забійні рани суглобів, закритий уламковий перелом с/3 лівої стегнової кістки зі зміщенням фрагментів кістки, закритого гвинтоподібного перелому межі середньо-нижньої третини правої плечової кістки зі зміщенням фрагментів, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. 
За фактом ДТП заведено кримінальне провадження з внесенням відомостей до ЄРДР №12017220400000666 від 05.08.2017. Ухвалою Златопільського (тоді Первомайського) міськрайонного суду Харківської області від 24.03.2021 року, яка набрала чинності 01.04.2021 року, дане кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Судом же в межах даного цивільного провадження встановлено, що ОСОБА_2 , працюючи на посаді водія-інкасатора ПАТ «Райфайзенбанкаваль» 04 серпня 2017 року о сімнадцятій годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI» оперативний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в якому також знаходилися охоронці ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та інкасатор ОСОБА_6 , рухався по автомобільній дорозі сполученням «Мерефа - Лозова - Павлоград», на ділянці дороги 67 км+750 м, у напрямку від селища Біляївка Первомайського (тепер Лозівського) району Харківської області до міста Первомайський (тепер Златопіль)Харківської області, зі швидкістю близько 80 км/год. При об`їзді вибоїни на зазначеній ділянці автодороги, ОСОБА_2 , грубо порушивши пункт 10.1 розділу 10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМ України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, відповідно до якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та пункт 12.1 розділу 12 цих же Правил, який передбачає, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу контролювати його рух та безпечно керувати ним, здійснив маневр, не врахувавши дорожню обстановку та не переконався у безпеці свого маневру, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Ford Focus», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , в салоні якого знаходився пасажир ОСОБА_7 , та який рухався по зустрічній смузі. Внаслідок зіткнення водій автомобіля «Ford Focus» ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді закритого уламкового перелому с/3 лівої стегнової кістки зі зміщенням фрагментів; закритого гвинтоподібного перелому межі середньої-нижньої третини правої плечової кістки зі зміщенням фрагментів, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості; пасажир автомобіля «Ford Focus» ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у виді одного компресійного неускладненого перелому тіла Th 12 грудного хребця, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості; пасажир автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI» оперативний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у виді одного закритого перелому хірургічної шийки правого плеча з незначним зміщенням фрагментів та забою грудної клітини, які відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості.
Зазначені вище порушення водієм ОСОБА_2 пунктів 10.1, 12.1 розділів 10, 12 Правил дорожнього руху, знаходяться у причинному зв`язку з наслідками вказаної дорожньо-транспортної пригоди.
Дії ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Щодо посилань відповідача на недоведеність вини у ДТП його водія ОСОБА_2 суд має зазначити, що вони безпідставні. Так, дійсно, при постановленні ухвал про звільнення від кримінальної відповідальності за закінченням строків притягнення до неї не потрібно встановлювати наявності вини в діях підозрюваного, тим більше, вимагати у нього визнання винуватості, а необхідна лише його згода, проте, у разі відсутності такої згоди, суд має розглянути справу і ухвалити своє рішення. Тобто підозрюваний наділений правом, за наявності для того підстав, довести у суді свою невинуватість в рамках кримінального провадження. Підозрюваний ОСОБА_2 таким правом не скористався. Натомість, потерпілий у кримінальному провадженні, у разі такого закриття, у разі спричинення йому будь-якої шкоди, не позбавлений права доводити наявність вини водія, що спричинив шкоду, в рамках вже цивільного провадження.
Так, згідно згаданої ухвали суду від 24.03.2021 року у судовому засіданні ОСОБА_2 заявив, що розуміє суть підозри, підстави та наслідки звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав, а також свої права заперечувати про закриття кримінального провадження та на проведення судового провадження в повному обсязі, не заперечував проти закриття провадження.
Відповідно до ст. 76-82 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
На думку суду, матеріали цієї справи, а також закрите кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 містять достатньо доказів, як його винуватості в ДТП, що мало місце 04.08.2017 року, так і у спричиненні позивачеві шкоди у зв`язку із ушкодженням здоров`я та лікуванням, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку із протиправними діями водія ОСОБА_2 та спричиненням потерпілому ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди. 
У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні спочатку в Первомайській ЦРБ, а потім санітарною авіацією був доставлений до обласної клінічної лікарні «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» у м. Харків де йому проведено дві операції, і де з дня ДТП 04.08.2017 року по 22.08.2017 року він також знаходився на стаціонарному лікуванні, після чого лікувався амбулаторно. Зокрема, про це вбачається з виписки з медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення хворого № 9.11713. 
Частково про наявність вини у ДТП ОСОБА_2 свідчить часткова компенсація на лікування ОСОБА_1 в розмірі 11000,00 грн., чого не заперечувала сторона відповідача.
Згідно положень частини 2 статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Як зазначено у п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.
Для покладення на юридичну або фізичну особу цивільної відповідальності необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду), так і певних спеціальних умов. До таких спеціальних умов належать: перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою-роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу. Якщо шкода завдана працівником у робочий час, але діями, які не пов`язані з виконанням трудових (службових) обов`язків, роботодавець відповідальності нести не буде.
Третя особа ОСОБА_8 на час ДТП перебував у трудових відносинах з Банком-відповідачем.
Таким чином, внаслідок суспільно-небезпечних дій ОСОБА_2 , відповідальність за які передбачена ч.1 ст. 286 КК України, ОСОБА_1 була спричинена, як матеріальна, так і моральна шкода.
Розмір матеріальної шкоди сторона позивача визначила у сумі 61218,00 грн. мінус 11000,00 грн. добровільно відшкодованих ОСОБА_2 дорівнює 50218,00 грн. до стягнення.
Розмір моральної шкоди сторона позивача визначила у сумі 450000,00 грн.
В даному випадку, суд не перевіряє належність, допустимість, достовірність та достатніх доказів спричинення як матеріальної, так і моральної шкоди з подальшим викладенням своїх мотивів.
Так, на момент виникнення спірних правовідносин (вчинення ДТП 04.08.2017 р.) за участі водія Банку ОСОБА_2 відповідальність Банку була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між власником транспортного засобу АТ «Райффайзен Банк» та ПрАТ СК «ПЗУ Україна». Про страхову подію Банк повідомив Страхову компанію 04.08.2017. Того ж дня в СК ПЗУ «Україна» відкрито страхову справу №ЦА2017081000018.
Суд має зазначити, що страхування це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством; страхування - це вид цивільно- правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування").
Статтею 979 ЦК України в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин зазначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування. Законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (ч. 1 ст. 999 ЦК України).
Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 7 статті 7 Закону України "Про страхування" до видів обов`язкового страхування в Україні віднесено страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі Закон України "Про ОСЦПВВНТЗ").
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону).
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону N 1961-ГУ, чинного на дату виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно із статті 20 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди життю та здоров`ю потерпілої фізичної особи здійснюється страхова (регламентна) виплата у зв`язку з 1) лікуванням потерпілої фізичної особи; 2) тимчасовою втратою працездатності потерпілою фізичною особою;3) стійкою втратою чи зменшенням професійної або загальної працездатності потерпілої фізичної особи;4) моральною шкодою, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала потерпіла фізична особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року (справа N 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про ОСЦПВВНТЗ" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування  на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 760/15471/15-ц і у постанові від 29 червня 2022 року по справі N 477/874/19.
Наявність договору між винною у ДТП особою та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності на суму в межах страхового відшкодування, передбаченого в договорі, виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду в межах страхової суми (пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 N 201/16373/16-ц).
Відтак, Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. (ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Суд зауважує, що на момент виникнення спірних правовідносин (вчинення ДТП 04.08.2017 р.) за участі водія ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з Банком та керував оперативним інкасаторським автомобілем Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI д/н НОМЕР_4 , відповідальність Банку була застрахована на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між власником транспортного засобу АТ «Райффайзен Банк» та ПрАТ СК "ПЗУ Україна".
Згідно з полісом N АК/4951215 від 18 жовтня 2016 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю одного потерпілого та його майну, у сумі нанесених збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми: 200000,00 грн. - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100000,00 грн. - за шкоду, заподіяну майну, франшиза - 0 грн. 
Також, згідно договору добровільного страхування наземних транспортних засобів № 1026/559/8 від 10.04.2016 р. відповідачем у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» був застрахований автомобіль Mercedes-Benz Sprinter 315 CDI д/н НОМЕР_2 - КАСКО, а також здійснено добровільне страхування цивільної-відповідальності власників наземних транспортних засобів (ДЦВ). Застраховані ризики по ДЦВ - заподіяння водієм прямої матеріальної шкоди життю, здоров`ю та/або майну третьої особи внаслідок ДТП. Страхова сума за ДЦВ 150000,00 грн., франшиза - 0 грн.
Відтак, цивільно-правова відповідальність Банку, з урахуванням двох чинних на дату виникнення спірних правовідносин договорів, була застрахована на загальну суму 450000,00 грн. Дані договори були укладені відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакціях чинних на момент ДТП.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. 04.08.2017 року сталася ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Про страхову подію Банк (страхувальник) повідомив страхову компанію. Того ж дня в СК ПЗУ відкрито страхову справу №ЦА2017081000018. 
Позивачу достеменно будо відомо про те, що цивільно-правова відповідальність Банку була застрахована, але ним до позовної заяви не додано жодного доказу на підтвердження того, що згідно із договором між відповідачем та Страховою компанією «ПЗУ Україна» або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування.
Відповідно до правового висновку Великої палати Верховного Суду викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі N 14-176цс18: «Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. За таких обставин, у разі якщо позивач (особа, якій завдана шкода) не звертався до страховика відповідача (завдавач шкоди) та не отримував його відмову у виплаті страхового відшкодування, а пред`явив відразу вимогу до особи відповідальної за шкоду, то відсутні передбачені законом підстави для задоволення його позовних вимог».
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Отже, у даному спорі, з огляду на те, що цивільна-правова відповідальність Банку застрахована, та враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного суду викладений у постанові від 04.07.2018 у справі N 755/18006/15-ц належним відповідачем у даній справі має бути страховик, а саме Страхова компанія "ПЗУ Україна". І лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування, Банк, виключно за умови доведення потерпілим належними та допустимими доказами вини Банку, розміру заявленої позивачем шкоди, може бути зобов`язаний судом сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019 року (справа N 465/4621/16-к), для задоволення цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", не є обов`язковим. Саме за потерпілими залишається право вибору способу звернення за захистом своїх прав (із заявою до страхової компанії чи з позовом до суду про стягнення зі страхової компанії завданої шкоди), що відповідає вимогам закону.
Відтак, з врахуванням викладеного слід зазначити, що позов у даній справі до Банку заявлений передчасно, а належним відповідачем у справі має бути страховик, з яким Банк мав укладений договір страхування.
Позивачем до Банку заявлено вимогу про відшкодування матеріальної шкоди, завданої здоров`ю потерпілої особи в розмірі 50218,00 грн., що є у 9 разів меншою за розмір можливих страхових виплат за договорами страхування в сумі 450000,00 грн., якби позивач звернувся до страхової компанії з наданням відповідних спроможних доказів, але він цього не зробив у встановлені Законом строки.
Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача (статті 5, 122 ЦПК). Стаття 137 ЦПК зобов`язує особу, яка порушує процес, зазначити в позовній заяві до суду точну назву позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, а також викласти обставини, що обґрунтовують вимогу позивача, тобто що право вимоги належить особі, яка вказана позивачем, а обов`язок покладений на особу, зазначену в заяві відповідачем. При розгляді справи в суді вважається, що сторони є належними.
Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач — особа, котра повинна відповідати за позовом.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19 (провадження № 61-6983св20) та ін.
Отже, незалучення до участі у справі у якості співвідповідача, що є виключним та диспозитивним правом лише позивача, Страхову компанію «ПЗУ Україна» є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову в частині відшкодування відповідачем матеріальної шкоди.
Про підстави та умови відшкодування моральної шкоди суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Інших обставин настання моральної шкоди законодавством не передбачено. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму № 4: «У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.»
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.12.2022 у справі № 752/17833/14-ц зазначила про те, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Згідно роз`яснень Постанови Пленуму №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом,у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості
В даному випадку суд погоджується із стороною позивача, що ОСОБА_1 моральна шкода, дійсно, була спричинена протиправними діями водія Банку внаслідок ДТП. Проте, суд вважає суму у 450000,00 грн. невиправданою та необґрунтовано завищеною. 
Сторона позивача не скористалася можливістю клопотати призначити у справі відповідну судово-психологічну експертизу для визначення: характеру моральних страждань (наявність негативних емоційних переживань, стресу, фрустрації; ступінь інтенсивності та тривалості цих страждань; орієнтовної суми грошової компенсації, що відповідає глибині душевних втрат.
Суд погоджується з тим, що позивач зазнав душевних страждань внаслідок певних змін та дискомфорту у своєму житті через відомі події, зокрема, тривале лікування та реабілітація у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Вказаних тимчасових незручностей можливо було б запобігти чи зменшити їх, отримавши від страховика Банку певну виплату за спричинення моральної шкоди. Розмір моральної шкоди, на думку суду, доведено лише у сумі, яка відповідає дійсності, розумності, справедливості та достатності на момент самої дорожньої пригоди у 2017 році – 20000,00 грн.
З дати пригоди минуло вже багато часу, а до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся не до страхової компанії, а до Банку, достеменно знаючи, що цивільно-правова відповідальність Банку застрахована, але через згаяний час до страховика він вже не може звернутися.
Оскільки до страхової компанії із заявою про отримання страхової виплати за спричинення моральної шкоди протягом трьох років з часу ДТП, як і у суд з відповідним позовом до страховика, позивач не звертався, суд доходить висновку, що ця сума покривалася б сумою страхового відшкодування (10% від 450000,00 грн. розміру страхової виплати), якби позивач звернувся із відповідною заявою до страховика чи до суду. В разі доведеності спричинення моральної шкоди у більшому розмірі, суму різниці між страховою виплатою та доведеною сумою мав би відшкодувати Банк.
Іншими словами, якщо би встановлені суми розміру спричинених матеріальної та моральної шкоди перевищували би розмір страхових виплат, то наступала би обов`язкова співучасть відповідачів (страхувальника та страховика) і тоді співвідповідачем у справі міг би бути Банк, а оскільки встановлені судом суми є меншими, то позовні вимоги до Банку є неспроможними, як до неналежного відповідача.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача до відповідача незаконними, не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України всі понесені судові витрати позивачем слід залишити за останнім.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81-84, 141, 247, 259, 263-265, 273, 274-282 ЦПК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд –
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Райффайзен банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, ПРАТ СК «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня виготовлення його повного тексту.
Рішення набирає законної сили, якщо протягом встановленого строку не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 , і.н. НОМЕР_5 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Райффайзен банк», юридична адреса: 01011, м. Київ, вул. Алмазова Генерала, б. 4А, код ЄДРПОУ 14305909.
Третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», юридична адреса: 04112, м. Київ, вул. Дегтярівська, б.62, код ЄДРПОУ. 
Третя особа:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення виготовлено 19.06.2026 року.

Суддя:	  	С.  В.  Библів