ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2026 року	справа № 380/10328/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та Військової частини НОМЕР_1 із вимогами:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 25.02.2022 по 31.07.2022 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018; 
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 перерахувати ОСОБА_1 з 25.02.2022 по 31.07.2022 грошове забезпечення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, та здійснити виплату, з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.08.2022 по 20.05.2023 з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018; 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 перерахувати ОСОБА_1 з 01.08.2022 по 20.05.2023 грошове забезпечення, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, та здійснити виплату, з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок прийняття постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, з 29.01.2020 відновлено дію пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 у редакції, що передбачала визначення посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Позивач зазначає, що відповідачі протиправно продовжували нараховувати йому грошове забезпечення у період з 25.02.2022 по 20.05.2023 виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом на 01.01.2018, унаслідок чого він одержував грошове забезпечення у занижених розмірах.
Ухвалою судді від 25.05.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; відповідачам встановлено строк для подання відзивів на позовну заяву.
На адресу суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 , в якому відповідач проти позову заперечив. Зокрема, відповідач зазначив, що скасування у судовому порядку пункту 6 постанови №103, яким внесено зміни до пункту 4 постанови №704, не призводить до автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 постанови №704, оскільки прийняття актів Кабінету Міністрів України, внесення до них змін та відновлення їх дії належить до виключної компетенції Уряду і не може здійснюватися судом. Відповідач також послався на правомірність дій розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, які діяли в межах затверджених кошторисів, та на те, що у період з 29.01.2020 по 19.05.2023 на офіційному вебсайті Верховної Ради України пункт 4 постанови №704 був оприлюднений у редакції постанови №103. Окремо відповідач заявив про пропуск позивачем строку звернення до суду.
На адресу суду надійшов відзив ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому відповідач проти позову заперечив із аналогічних підстав, зазначивши, що питання визначення розрахункової величини для обчислення грошового забезпечення віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, акти якого є обов`язковими до виконання, а скасування пункту 6 постанови №103 не створює підстав для перерахунку грошового забезпечення діючим військовослужбовцям. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_4 у повному обсязі.
Щодо доводів про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає таке.
Відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із частиною 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
У силу приписів частини 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, КАС України передбачає, що строк звернення до суду може встановлюватися іншими спеціальними законами.
Суд враховує, що грошове забезпечення військовослужбовців за своєю правовою природою є оплатою їх праці. Верховний Суд у постанові від 07.02.2022 у справі №420/7697/21, надаючи оцінку поняттям “грошова винагорода”, “одноразова грошова допомога при звільненні” та “оплата праці” і “заробітна плата”, які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.
Правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі порядок та умови оплати їх праці, врегульовано спеціальним законодавством, зокрема Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, а в частині, яка не врегульована вказаним законодавством, - субсидіарно застосовуються норми Кодексу законів про працю України.
Порядок і строки звернення до суду з позовом щодо виплати належних сум грошового забезпечення спеціальне законодавство не містить. Водночас такий порядок встановлений КЗпП України.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Офіційне тлумачення цього положення надано Конституційним Судом України у рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013, згідно з яким у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, який набрав чинності 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції, відповідно до якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23 сформував єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати (грошового забезпечення), а саме: якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності статті 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX, то правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону №2352-IX).
В силу приписів частини 5 статті 242 КАС України така правова позиція враховується судом при вирішенні спірних правовідносин.
Застосовуючи наведені правові висновки до обставин цієї справи, суд виходить з такого.
За період з 25.02.2022 до 18.07.2022 (як у частині вимог до ІНФОРМАЦІЯ_4 , так і в частині вимог до Військової частини НОМЕР_1 ) право позивача на звернення до суду з вимогою про донарахування грошового забезпечення регулюється статтею 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, та не обмежувалося будь-яким строком. З огляду на наведене, у цій частині строк звернення до суду позивачем не пропущено.
Щодо вимог за період з 19.07.2022 по 20.05.2023, то такі правовідносини регулюються статтею 233 КЗпП України у редакції Закону №2352-IX, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду. Суд враховує, що про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення позивач достеменно дізнався у березні 2026 року від військовослужбовців, після чого 22.04.2026 його представник звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом, на який листом від 04.05.2026 №1480/6/10726 надано відповідь та копію картки особового рахунку військовослужбовця №218 із розрахунком розміру грошового забезпечення. До суду з цим позовом позивач звернувся 21.05.2026, тобто в межах тримісячного строку, який у цьому випадку суд вважає за доцільне обчислювати з дня одержання позивачем достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
За таких обставин суд критично оцінює доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та вважає, що такий строк позивачем не пропущено, а тому окремих підстав для його поновлення немає.
Розглянувши позов, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Згідно з копією наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 25.02.2022 №2 (по стройовій частині), копією військового квитка серії НОМЕР_3 та копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15.11.2023 №332 ОСОБА_1 , призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_5 25.02.2022, проходив військову службу на посаді стрільця у військовій частині НОМЕР_2 та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.11.2023 №53-РС звільнений у запас з 15.11.2023.
Сторонами не заперечується військова частина НОМЕР_1 , до якої входила (на фінансовому забезпеченні якої перебувала) військова частина НОМЕР_2 , до 31.07.2022 перебувала на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_4 , а з 01.08.2022 була включена до мережі розпорядників бюджетних коштів Міністерства оборони України. Зазначені обставини сторонами не заперечуються.
Під час проходження служби відповідачами в період з 25.02.2022 по 20.05.2023 встановлено розмір посадового окладу позивача та окладу за військовим званням виходячи з розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначеного законом на 01.01.2018 (1762,00 грн), що підтверджується карткою особового рахунку військовослужбовця №218, архівною відомістю №13 про грошове забезпечення ОСОБА_1 з лютого по липень 2022 року та відповіддю Військової частини НОМЕР_1 від 04.05.2026 №1480/6/10726.
На переконання позивача, такі дії відповідачів щодо розрахунку грошового забезпечення є протиправними, оскільки після набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 необхідно керуватися положеннями попередньої редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704, у зв`язку із чим позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Відповідно до статті 9 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі - Постанова №704), яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1; схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови №704 (в редакції, чинній до 24.02.2018) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
При цьому додатки 1 та 14 до Постанови №704, в яких у вигляді таблиці зазначені відповідні тарифні коефіцієнти, мають примітки пояснюючого характеру. У зазначених примітках наведена, зокрема, інформація щодо арифметичної дії (множення), яка застосовується при обчисленні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням, в залежності від відповідних тарифних коефіцієнтів, та наведені правила округлення розрахунків. У цих примітках норми права не містяться.
Суд звертає увагу, що застосуванню у спірних правовідносинах підлягають саме положення основної норми Постанови №704, пункт 4 якої має нормативний характер, тобто містить правила поведінки для невизначеного широкого кола осіб. За загальним правилом примітка повинна бути у безпосередньому зв`язку з нормою, яку вона супроводжує, та не повинна суперечити її змісту.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 “Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб” (далі - Постанова №103), яка набрала чинності 24.02.2018, до Постанови №704 внесені зміни, внаслідок яких пункт 4 викладено у новій редакції: “Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14”.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови №704. Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а згідно з частиною 1 статті 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
З наведеного суд дійшов висновку, що саме з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №826/6453/18 - діє редакція пункту 4 Постанови №704, яка діяла до зазначених змін, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 10.10.2022 у справі №400/6214/21 та від 10.01.2023 у справі №120/8682/21-а.
Суд відхиляє доводи відповідачів про те, що скасування у судовому порядку пункту 6 Постанови №103 не призводить до автоматичного відновлення попередньої редакції пункту 4 Постанови №704. Визнання нормативно-правового акта (його окремої частини) протиправним та його скасування в судовому порядку має наслідком втрату ним чинності з моменту набрання законної сили відповідним судовим рішенням (частина 2 статті 265 КАС України). Унаслідок скасування пункту 6 Постанови №103, яким вносилися зміни до пункту 4 Постанови №704, ці зміни перестали діяти, а відтак підлягає застосуванню пункт 4 Постанови №704 у тій редакції, яка передувала визнаним протиправними змінам. Такий підхід не є “відновленням” судом дії нормативного акта, а є наслідком втрати чинності протиправними змінами до нього.
Суд також відхиляє доводи відповідачів про правомірність їхніх дій з огляду на затверджені кошториси та на зміст редакції пункту 4 Постанови №704, оприлюдненої на офіційному вебсайті Верховної Ради України у спірний період. Дотримання розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня меж затверджених кошторисів та зміст оприлюдненого тексту нормативного акта не звільняють відповідачів від обов`язку нараховувати грошове забезпечення військовослужбовцям у розмірах, визначених відповідно до чинного на час спірних правовідносин правового регулювання, з урахуванням наслідків набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18.
Окремо суд зауважує, що з 20.05.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 №481, пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови №704, виклавши абзац перший в такій редакції: “4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14”. З огляду на це позовні вимоги заявлено саме за період до 20.05.2023, тобто до набрання чинності зазначеними змінами, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.02.2026 у справі №520/5814/24 щодо застосування пункту 4 Постанови №704 у первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Так, статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2022 рік” прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2022 визначено у розмірі 2481,00 грн, а статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2023 рік” з 01.01.2023 - у розмірі 2684,00 грн. Зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб порівняно з показником станом на 01.01.2018 (1762,00 грн) зумовлювало і похідне зростання розмірів грошового забезпечення, розрахунковою величиною для якого є прожитковий мінімум.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання реалізації конституційного права на соціальний захист і сформулював юридичні позиції, згідно з якими громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 20.12.2016 №7-рп/2016). Потреба у додаткових гарантіях соціального захисту цієї категорії громадян зумовлена тим, що військова служба пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що в період з 25.02.2022 по 20.05.2023 розміри посадового окладу та окладу за військовим званням позивача мали визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 - для періоду 2022 року та станом на 01.01.2023 - для періоду 2023 року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови №704, з відповідним перерахунком похідних від цих окладів складових грошового забезпечення.
За викладеного дії ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 25.02.2022 по 31.07.2022, а також дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 01.08.2022 по 20.05.2023 виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, є протиправними.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій або вчинити певні дії. Згідно з пунктом 10 частини 2 цієї ж статті суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів особи, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі “Олександр Волков проти України” (заява №21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Засіб захисту повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, забезпечувати поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом тих самих прав.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_4 перерахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 25.02.2022 по 31.07.2022, а Військової частини НОМЕР_1 - за період з 01.08.2022 по 20.05.2023, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (станом на 01.01.2022 та 01.01.2023), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до Постанови №704, з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази, надані сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 25.02.2022 по 31.07.2022 грошового забезпечення виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошове забезпечення за період з 25.02.2022 по 31.07.2022, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 01.08.2022 по 20.05.2023 грошового забезпечення виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_6 ) перерахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) грошове забезпечення за період з 01.08.2022 по 20.05.2023, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб”, з урахуванням раніше виплачених сум.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI “Прикінцевих положень” Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.