ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/2780/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р., 

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Головіна К.І.)
від 25.09.2025
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Пономаренко Є.Ю., судді: Руденко М.А., Барсук М.А.)
від 02.02.2026

та касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери"

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва
(суддя - Головіна К.І.)
від 30.10.2025 
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий суддя - Пономаренко Є.Ю., судді: Руденко М.А., Барсук М.А.)
від 09.02.2026

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" 
про стягнення витрат на професійну правничу допомогу

у справі № 910/2780/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" 
до ОСОБА_1 
про стягнення 500 000,00 грн збитків, завданих неправомірними діями керівника товариства,

за участю представників учасників справи:
позивача - Сологуб В.Л., Линдюк С.С.
відповідача - ОСОБА_1

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" (далі - ТОВ "Нерон і партнери") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) про стягнення збитків у сумі 500 000,00 грн.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач у період перебування на посаді директора ТОВ "Нерон і партнери" (попередня назва - ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери") в 2015-2017 роках, діючи всупереч інтересам позивача, з рахунку товариства перерахував на свій особистий рахунок готівкові кошти в сумі 2 275 000,00 грн на підставі договору про поворотну фінансову допомогу від 04.11.2015, проте, товариству повернув лише 4 500 грн, що завдало збитків позивачу. 

У позові ТОВ "Нерон і партнери" просить стягнути з відповідача, на підставі статті 1166 Цивільного кодексу України, частини другої статті 40 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", грошові кошти в сумі 500 000,00 грн (сума визначена з розрахунку судового збору, який позивач мав можливість сплатити). 

2. Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у справі №910/2780/25 позов задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" 500 000,00 грн збитків, завданих неправомірними діями керівника товариства.

2.2. Місцевий господарський суд, встановивши, що позивач довів весь склад цивільного правопорушення у цій справі, а саме - матеріальну шкоду у сумі 500 000,00 грн, завдану ТОВ "Нерон і партнери" неправомірними діями керівника товариства, його вину та причинний зв`язок між такими діями та завданими позивачу збитками, задовольнив позов.

2.3. Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 у справі №910/2780/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" про розподіл судових витрат задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" 15 000, 00 грн - витрат на професійну правничу допомогу, в іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

2.4. Задовольняючи частково заяву позивача про відшкодування судових витрат, господарський суд з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспіврозмірним зі складністю розгляду справи, тому зменшив розмір цих витрат з 75 000,00 грн до 15 000,00 грн

2.5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 у справі №910/2780/25 залишено без змін.

2.6. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність підстав для задоволення позову з тих самих мотивів, що і суд першої інстанції. 

2.7. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 у справі №910/2780/25 залишено без змін.

2.8. Суд апеляційної інстанції, враховуючи обставини цієї справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог, погодився із висновком місцевого господарського суду, що розумним та співмірним розміром витрат на послуги адвоката у даному спорі є сума в 15 000,00 грн.

2.9. Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.02.2026 у справі №910/2780/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" про розподіл судових витрат задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, в іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

2.10. Суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково заяву позивача про відшкодування судових витрат, виходив з того, що справедливим та співмірним розміром витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (за підготовку відзиву на апеляційну скаргу та участь у 2 судових засіданнях) є 15 000 грн.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 у справі №910/2780/25, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, якою просить оскаржувані рішення місцевого господарського суду та постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3.2. Підставою касаційного оскарження ОСОБА_1 визначив пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставою касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

3.4. ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №910/12217/19, від 20.03.2018 у справі № 916/375/17, від 16.10.2019 у справі №909/556/18, від 01.09.2022 у справі №922/2402/21, від 19.04.2023 у справі №916/4097/21, від 06.09.2023 у справі № 910/1942/22, від 03.09.2022 у справі №916/451/21, від 18.12.2024 у справі №907/780/21, від 16.05.2018 у справі №923/567/17, від 08.08.2018 у справі №911/3215/17; від 12.02.2020 у справі №916/1253/19; від 15.10.2020 у справі №924/451/19; від 15.06.2022 у справі №916/700/21; від 13.09.2023 у cправі №910/1255/22 (щодо застосування статей 20, 54 Господарського процесуального кодексу України), від 30.08.2022 у справі № 904/1472/21 (щодо застосування частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України), 19.10.2022 у справі № 757/37381/18-ц, від 12.04.2018 у справі № 761/37012/15-ц, від 23.09.2020 у справі № 497/1085/16-ц, від 02.12.2020 у справі № 569/22588/18 (щодо застосування статті 600 Цивільного кодексу України), від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц, від 25.11.2020 у справі №233/1950/19, від 26.11.2019 у справі №905/386/18, від 13.10.2020 у справі №640/22013/18 (щодо застосування частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

3.5. Також не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №910/2780/25, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" звернулось з касаційною скаргою, якою просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 60 000,00 грн скасувати та прийняти нове, яким заяву товариства задовольнити повністю.

3.6. В касаційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме: частини четвертої статті 13, статті 126, частини сьомої статті 127 Господарського процесуального кодексу України, вважає, що судами неправомірно зменшено розмір суми судових витрат, оскільки відповідачем не було заявлено заперечень щодо заявленої суми витрат на правничу допомогу. При цьому, посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19.09.2025 у справі №910/14130/24, від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 18.03.2021 у справі №910/15621/19, від 28.04.2021 у справі №910/12591/18.

3.7. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 позивач проти вимог та доводів останньої заперечує, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Мотивуючи відзив на касаційну скаргу, позивач зазначає, що твердження ОСОБА_1 про подальше перерахування ним, як фізичною особою, на погашення заборгованостей товариства перед третіми особами, не підтверджуються жодними належними доказами та не мають правового обґрунтування. Перекручення призначення платежу заднім числом або постфактум є класичним прикладом зловживання правом, коли одна зі сторін намагається уникнути відповідальності шляхом довільного переосмислення природи правовідносин у власних інтересах з метою уникнення відповідальності. Позивач зазначає про своє законне право на звернення до господарського суду з позовом до колишньої посадової особи про відшкодування збитків. Це прямо передбачено частиною сьомою статті 20 Господарського процесуального кодексу України, статтею 23 Закону України "Про господарські товариства", статтею 40 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю".

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

30.01.2009 була проведена державна реєстрація юридичної особи - ТОВ "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко і партнери" (далі - ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери", назва якого у подальшому змінилася на ТОВ "Пар Трейд Ко", а потім на - ТОВ "Нерон і партнери" (номер запису: 10741020000032635), що вбачається з відомостей з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Одноосібним виконавчим органом вказаного товариства, починаючи з 30.01.2009, був ОСОБА_1 (відповідач), який займав посаду директора ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери" до 08.06.2023, що підтверджується наказом № 75 від 08.06.2023.

У вказаний період відповідач також був єдиним учасником та кінцевим бенефіціарним власником цього товариства.

У період з 10.12.2015 по 05.10.2017 ТОВ "Нерон і партнери" окремими платежами перерахувало керівнику товариства ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 275 000,00 грн з цільовим призначенням платежу: видача з поточного рахунку поворотної фінансової допомоги згідно з договором № б/н від 04.11.2015.

Зазначені обставини підтверджуються наданою позивачем випискою з особового рахунку ТОВ "МЮК "Гапоненко і партнери" в АТ "ОТП Банк".

08.09.2017 відповідач перерахував товариству грошові кошти як повернення фінансової допомоги на суму 4 500,00 грн, про що свідчить меморіальний ордер від 08.09.2017 із зазначенням відповідного призначення платежу.

Оскільки решту коштів у сумі 2 270 500,00 грн директор товариства ОСОБА_1 позивачу не повернув, з метою досудового врегулювання спору, ТОВ "Нерон і партнери" 22.02.2025 направило ОСОБА_1 вимогу про повернення отриманої ним поворотної фінансової допомоги на рахунок позивача.

Проте зазначену вимогу відповідач залишив без задоволення (лист від 28.02.2025), зазначивши, що вимога позивача є необґрунтованою та непідтвердженою належними доказами, а також послався на пропуск строку позовної давності.

Вважаючи, що відповідач, як директор, своїми діями спричинив ТОВ "Нерон і партнери" матеріальну шкоду у вигляді неповернення коштів поворотної фінансової допомоги, товариство звернулося до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 частину завданих ним збитків - в сумі 500 000,00 грн.

5. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права, яким керувався суд

5.1. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

5.2. Верховний Суд у постанові від 17.01.2023 у справі №910/20309/21 зазначив, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

5.3. Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки за переконанням скаржника, судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень застосовано:

- положення статей 20, 54 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №910/12217/19, від 20.03.2018 у справі № 916/375/17, від 16.10.2019 у справі №909/556/18, від 01.09.2022 у справі №922/2402/21, від 19.04.2023 у справі №916/4097/21, від 06.09.2023 у справі № 910/1942/22, від 03.09.2022 у справі №916/451/21, від 18.12.2024 у справі №907/780/21, від 16.05.2018 у справі №923/567/17, від 08.08.2018 у справі №911/3215/17; від 12.02.2020 у справі №916/1253/19; від 15.10.2020 у справі №924/451/19; від 15.06.2022 у справі №916/700/21; від 13.09.2023 у cправі №910/1255/22, від 20.03.2018 у справі №916/375/17; від 16.10.2019 у справі №909/556/18; від 01.09.2022 у справі №922/2402/21, від 19.04.2023 у справі № 916/4097/21; від 06.09.2023 у справі №910/1942/22;

- частину четверту статті 75 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновку щодо її застосування, викладену у постанові Верховного Суду від 30.08.2022 у справі № 904/1472/21;

- норми статті 600 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 757/37381/18-ц, від 12.04.2018 у справі № 761/37012/15-ц, від 23.09.2020 у справі № 497/1085/16-ц, від 02.12.2020 у справі № 569/22588/18, 

- частину четверту статті 236 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо її застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц, від 25.11.2020 у справі №233/1950/19, від 26.11.2019 у справі №905/386/18, від 13.10.2020 у справі №640/22013/18.

5.4. Положення статті 287 Господарського процесуального кодексу України спрямовано на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 визначила наступні критерії подібності правовідносин у розумінні норм процесуального законодавства.

Для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України; пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України) та пункту 5 частини першої статті 396 Цивільного процесуального кодексу України (пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України; пункту 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. 

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин) Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25.04.2018 у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11.04.2018 у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16.05.2018 у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі №910/8956/15, від 06.09.2017 у справі №910/3040/16, від 13.09.2017 у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №373/1281/16-ц, від 16.05.2018 у справі №760/21151/15-ц, від 29.05.2018 у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 06.06.2018 у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та №372/1387/13-ц, від 20.06.2018 у справі №697/2751/14-ц, від 31.10.2018 у справі №648/2419/13-ц, від 12.12.2018 у справі №2-3007/11, від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц тощо).

Здійснена Великою Палатою Верховного Суду конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

5.5. Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з наступного.

Відповідно до частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Частинами першою та другою статті 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини третьої статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти виключно в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно, у межах повноважень, наданих статутом юридичної особи і законодавством, і у спосіб, який, на її добросовісне переконання, сприятиме досягненню мети діяльності юридичної особи, у тому числі уникаючи конфлікту інтересів.

Верховний Суд у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/21493/17 вказав, що згідно з вимогами статті 92 Цивільного кодексу України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 10.12.2015 по 05.10.2017 ТОВ "Нерон і партнери" окремими платежами перерахувало керівнику товариства ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 2 275 000,00 грн з цільовим призначенням платежу: видача з поточного рахунку поворотної фінансової допомоги згідно з договором № б/н від 04.11.2015.

Зазначений договір в матеріалах справи відсутній, проте, сторони не заперечують факту того, що перерахування коштів відбулось на його підставі.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За приписами статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Відповідно до частини третьої статті 1049 Цивільного кодексу України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Отже наведеними нормами законодавства передбачено, що кошти, надані з цільовим призначенням платежу - поворотна фінансова допомога, підлягають обов`язковому поверненню. 

08.09.2017 відповідач перерахував товариству грошові кошти як повернення фінансової допомоги на суму 4 500,00 грн, про що свідчить меморіальний ордер від 08.09.2017 із зазначенням відповідного призначення платежу.

Решта коштів відповідачем повернута позивачу не була.

Заперечуючи проти позову, відповідач вказував, що грошові кошти в сумі 2 270 500,00 грн були використані ним для погашення заборгованості перед Асоціацією "Гапоненко Роман і партнери" і ПП "Древній Рим" згідно угоди про припинення зобов`язання переданням відступного № 1 від 16.02.2017 в сумі 1 320 000,00 грн та № 2 від 05.10.2017 в сумі 955 000,00 грн.

Суди, відхиляючи доводи відповідача виходили з того, що наведені угоди укладені не відповідачем, саме як фізичною особою, яка отримала на свій рахунок кошти, а юридичною особою позивача. До того ж вказані угоди не свідчать ані про повернення коштів наданої фінансової допомоги позивачу, тобто особі, яка їх надала, ані про те, що відповідач, саме як фізична особа, яка такі кошти отримала, розпорядився ними з метою погашення заборгованості наявної у товариства перед іншими юридичними особами. 

Відшкодування збитків є однією з форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу правил статті 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою цієї статті визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Пунктом 1 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до частин першої та другої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (близький за змістом висновок щодо самостійного встановлення судом складу правопорушення сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17, а також у постановах Верховного Суду від 15.02.2022 у справі №927/219/20, від 14.09.2021 у справі №923/719/17, від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11, від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17 та від 10.06.2021 у справі №5023/2837/11).

Склад цивільного правопорушення, за наявності якого стягуються збитки, досліджується і встановлюється судом не на момент його виявлення, зумовленого поведінкою його посадової особи, а на момент вчинення цього правопорушення.

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Водночас, поведінка заподіювача шкоди може полягати не тільки в його активних діях, а й у бездіяльності. Бездіяльність визнається протиправною, якщо особа, яка зобов`язана вчинити певні дії, свідомо їх не виконує.

Бездіяльність - це пасивна поведінка особи, яка проявилася в невиконанні нею дій, які вона повинна та могла в даній ситуації здійснити.

Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо.

Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. В свою чергу, враховуючи презумпцію вини завдавача шкоди у цивільних правовідносинах, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні шкоди (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).

Суди обох інстанцій встановили, що внаслідок надання відповідачу поворотної фінансової допомоги активи позивача істотно зменшилися, у матеріалах справи не має будь-якого підтвердження належного витрачання таких коштів саме в інтересах та на користь економічної діяльності позивача.

Поведінка відповідача полягала у витрачанні коштів товариства всупереч інтересам товариства, перерахування відповідачу коштів поворотної фінансової допомоги не мало на меті отримання прибутку чи досягнення позитивного економічного результату для господарської діяльності ТОВ "Нерон і партнери", окрім, як відчуження коштів на власну користь.

Отже, за висновком судів, протиправні дії відповідача призвели до неможливості розпорядження товариством власними грошовими коштами, до втрати ним обігових коштів та спричинили збитки у розмірі неповернутої фінансової допомоги, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, заподіяними позивачу.

Водночас відповідач у справі не довів, що у спірних правовідносинах він діяв в найкращих інтересах товариства, вживав всі залежні від нього заходи для запобігання заподіянню шкоди товариству, належно виконував свої фідуціарні обов`язки.

Враховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про наявність всього складу цивільного правопорушення, а саме - матеріальної шкоди в сумі 500 000,00 грн, завданої ТОВ "Нерон і партнери" неправомірними діями керівника товариства, його вини та причинного зв`язку між такими діями та завданими позивачу збитками та як наслідок правильно задовольнив позовні вимоги у даній справі.

При цьому судами попередніх інстанцій залишено без задоволення заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, з тих підстав, що датою, з якої могло стати відомо новому керівнику ТОВ "Нерон і партнери" про вчинення відповідачем неправомірних дій є 09.06.2023, що свідчить про те, що цей позов пред`явлено в межах строку позовної давності (07.03.2025).

5.6. Проаналізувавши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, колегія суддів зазначає наступне.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статей 20, 54 Господарського процесуального кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №910/12217/19, від 20.03.2018 у справі №916/375/17, від 16.10.2019 у справі №909/556/18, від 01.09.2022 у справі №922/2402/21, від 19.04.2023 у справі №916/4097/21, від 06.09.2023 у справі №910/1942/22, від 03.09.2022 у справі №916/451/21, від 18.12.2024 у справі №907/780/21, від 16.05.2018 у справі №923/567/17, від 08.08.2018 у справі №911/3215/17; від 12.02.2020 у справі №916/1253/19; від 15.10.2020 у справі №924/451/19; від 15.06.2022 у справі №916/700/21; від 13.09.2023 у cправі №910/1255/22.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів) такої юридичної особи, поданим в її інтересах.

Згідно з частиною першою статті 54 Господарського процесуального кодексу України власник (власники), учасник (учасники), акціонер (акціонери) юридичної особи, якому (яким) сукупно належить 5 і більше відсотків статутного капіталу товариства (голосуючих акцій) або частка у власності юридичної особи якого (яких) сукупно становить 5 і більше відсотків, може (можуть) подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою.

За доводами касаційної скарги, судами при винесені оскаржуваних рішень порушені статті 20 та 54 Господарського процесуального кодексу України та не враховано висновки Верховного Суду, оскільки позов подається власником (учасником, акціонером) юридичної особи в її інтересах, зазначена юридична особа набуває статусу позивача, але не вправі здійснювати свої процесуальні права та обов`язки без згоди власника (учасника, акціонера).

Так у справі №910/12217/19 про стягнення збитків з посадової особи предметом касаційного оскарження була ухвала місцевого господарського суду, залишена без змін постановою суду апеляційної інстанції, про закриття провадження у зв`язку з непідсудністю справи судам господарської юрисдикції. Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення пункту 12 частини першої статті 20 та частини першої статті 54 Господарського процесуального кодексу України, дійшла висновків, що спір між сторонами виник щодо завданих юридичній особі збитків діями її посадової особи, повноваження якої припинені і такий спір має розглядатися господарським судом. Висновків щодо звернення з позовом юридичною особою як неналежним позивачем, суд касаційної інстанції не робив.

У справах №916/375/17, №909/556/18, №922/2402/21, №916/4097/21, №910/1942/22, №916/451/21, №907/780/21, №923/567/17, №911/3215/17; №916/1253/19; №924/451/19; №916/700/21; №910/1255/22 суди вирішували спори про визнання недійсними рішень загальних зборів з підстав, зокрема, скликання загальних зборів неповноважним органом, прийняття рішень за відсутності кворуму, без повідомлення учасників тощо, Верховним Судом взагалі не формувалися висновки щодо застосування положень пункту 12 частини першої статті 20 та частини першої статті 54 Господарського процесуального кодексу України.

Верховний Суд вважає, що правовідносини у вказаних справах, на які посилається скаржник, є неподібними до правовідносин у справі, що переглядається, оскільки вони відрізняються предметом спору, підставами позову, змістом позовних вимог, а також матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин. Тому висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, не є релевантними до спірних правовідносин у справі, що розглядається. До того ж, колегія суддів зазначає, що у зазначених скаржником справах відсутні висновки щодо застосування судом статей 20, 54 Господарського процесуального кодексу України.

5.7. Також скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій застосовано положення статті 600 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №757/37381/18-ц, від 12.04.2018 у справі №761/37012/15-ц, від 23.09.2020 у справі №497/1085/16-ц, від 02.12.2020 у справі № 569/22588/18. 

У справі №757/37381/18-ц предметом спору було визнання недійсним договору про припинення зобов`язання переданням відступного.

У справі №761/37012/15-ц суди розглядали спір про визнання укладеною угоди про припинення кредитного зобов`язання передачею позичальником відступного.

У справі №497/1085/16-ц предметом позову визнання неправомірними дій банку, які мали місце в 2015 році, щодо анулювання боргу та списання кредитної заборгованості, як безнадійної; визнання удаваним договору про часткове анулювання в 2015 році боргу за кредитним договором як безнадійного; визнання укладеною між ним і банком угоди про анулювання боргу та списання кредитної заборгованості у зв`язку з переданням ним відступного за кредитним договором; визнання припиненими кредитних зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з переданням ним відступного; зобов`язання банку повідомити Міністерство доходів і зборів України шляхом подання уточнюючого податкового розрахунку по формі № 1 ДФ про те, що він у 2015 році не отримував додаткового блага у формі прощення боргу від банку.

У справі № 569/22588/18 розглядався спір про визнання незаконними дії банку щодо анулювання кредитної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та по надсиланню повідомлення про анулювання боргу у порядку пп. "д" п.п. 164.2.17 п. 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнання припиненими кредитних зобов`язань позивача за договором про надання споживчого кредиту за згодою сторін внаслідок передання боржником відступного кредитору. 

Дослідивши зазначені скаржником постанови Верховного Суду, суд касаційної інстанції зазначає, що правовідносини у цих справах та у справі, що переглядається, не є подібними ні за предметом позову, ні за підставами позову, ні за змістом позовних вимог, ні за встановленими судом фактичними обставинами.

5.8. Крім того, скаржник зазначає, що судами не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц, від 25.11.2020 у справі №233/1950/19, від 26.11.2019 у справі №905/386/18, від 13.10.2020 у справі №640/22013/18 щодо застосування частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів відхиляє доводи стосовно не врахування правових позицій, викладених у постановах від 16.12.2020 у справі №278/1258/16-ц (про скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення сільської ради та державного акта, визнання права власності), від 25.11.2020 у справі №233/1950/19 (про переукладення договору оренди земельної частки (паю) на договір оренди землі), від 26.11.2019 у справі №905/386/18 (про звільнення з-під арешту нерухомого майна), від 13.10.2020 у справі №640/22013/18 (про відновлення прав іпотекодержателя та зобов`язання вчинити дії), оскільки спірні правовідносини вочевидь не є подібними до зазначених скаржником.

Суд також відхиляє посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 30.08.2022 у справі №904/1472/21, оскільки така відсутня в реєстрі судових рішень.

5.9. Проаналізувавши зміст наведених скаржником для порівняння постанов Верховного Суду за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність зазначених відповідачем у касаційній скарзі справ за наведеними істотними правовими ознаками зі справою, що розглядається.

5.10. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не була належно обґрунтована та не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження. 

З огляду на те, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

5.11. Також не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №910/2780/25, якою це рішення залишено без змін, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" звернулось з касаційною скаргою, якою просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 60 000,00 грн скасувати та прийняти нове, яким заяву товариства задовольнити повністю.

Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України установлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. 

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. 

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21. 

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - третьої статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із частиною восьмою статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Натомість у частинах п`ятій - сьомій цієї статті Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Також суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. (Аналогічний висновок викладено в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №925/1545/20).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у сумі 75 000 грн заявник надав копії: договору про надання правової (правничої) допомоги № 47-24 від 17.07.2024, укладеного між ТОВ "Нерон і партнери" та Адвокатським бюро "Вадима Сологуба"; додаткової угоди № 5 від 06.03.2025 до вказаного договору, пунктом 1 якої визначено, що розмір гонорару за надання правової допомоги у суді першої інстанції за даним позовом становить 75000,00 грн; акта наданих послуг №6 від 26.09.2025 на загальну суму 75 000,00 грн.

Згідно з актом наданих послуг № 6 від 26.09.2025 виконавцем були виконані наступні роботи:

підготовка та подання позовної заяви до ОСОБА_1 про стягнення збитків в сумі 500 000 грн;

підготовка та подання відповіді на відзив;

підготовка та подання пояснень;

підготовка та подання заперечення на клопотання про застосування строків позовної давності;

підготовка та подання клопотання про відсутність підстав для відмови відповідача у виконанні процесуального обов`язку, передбаченого статтею 90 Господарського процесуального кодексу України;

підготовка та подання додаткових пояснень; 

участь в судових засіданнях (5).

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 75 000 грн не відповідають вимогам щодо співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору. 

Так, враховуючи обставини даної справи, її складність, предмет та підстави позовних вимог суди зазначили, що визначений позивачем розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги є завищеним, не відповідає критеріям розумності та співмірності і становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат. 

Суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що розумним та співмірним розміром витрат на послуги адвоката у даному спорі є 15 000,00 грн.

У зв`язку із наведеним, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що вирішення питання щодо розподілу витрат на оплату послуг адвоката є дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами статей 86, 210 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування своїх доводів скаржник посилається на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 19.09.2025 у справі №910/14130/24, від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 18.03.2021 у справі №910/15621/19, від 28.04.2021 у справі №910/12591/18.

У вказаних скаржником справах Верховний Суд за наслідками розгляду і вирішення позовних вимог, оцінки поданих в них доказів та доведеності понесених витрат на професійну правничу допомогу вирішував питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, тобто за інших фактичних обставин приймав судові рішення, ніж у справі, яка розглядається. 

При цьому колегія суддів зазначає, що обставини відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є предметом оцінки у кожному конкретному випадку, а сама лише незгода скаржника з наданою судом оцінкою відповідних доказів, які підтверджують факт надання професійної правничої допомоги, а також оцінкою обставин критерію реальності адвокатських витрат, розумності їх розміру тощо, не свідчить про незаконність оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу, що в питаннях підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, кожного разу виходить з конкретних обставин, якими обумовлене таке зменшення, а також і ступінь доведеності їх неспівмірності.

Аргументи скаржника щодо неправильної оцінки судами доказів щодо обставин надання послуг професійної правничої допомоги, процесуальних дій, зводяться до їх переоцінки і не можуть бути предметом розгляду в касаційному порядку, оскільки відповідно до частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Сама лише незгода скаржника з наданою судами оцінкою обставин справи та відповідних доказів не вказує на те, що таку оцінку було проведено з порушенням норм права.

Колегія суддів, зважаючи на наведене в сукупності, дійшла висновку про те, що, враховуючи як розмір заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу та розмір витрат, стягнутий судом, так і причини виникнення спору, то стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 15 000 грн відповідає критерію співмірності зі складністю справи і з обсягом наданих адвокатами позивачу послуг, а також критерію реальності, розумності, співрозмірності та справедливості. Тому відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень саме з цих обставин.

6. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

6.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

6.2. Оскільки після відкриття касаційного провадження у справі виявилося, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , необхідно закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. Згідно положень статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.5. Звертаючись із касаційною скаргою, Товариство з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" не спростувало наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довело неправильного застосування ними норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування прийнятих у справі судових рішень.

6.6. За таких обставин, доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим касаційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

7. Судові витрати

7.1. З огляду на те, що касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.

7.2. Зважаючи на те, що судовий збір за подання касаційної скарги ТОВ "Нерон і партнери" на додаткове рішення та постанову про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу не сплачується, відповідно судом касаційної інстанції не розподіляється.

Керуючись статтями 236, 238, 240, 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 у справі №910/2780/25 закрити.

2. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерон і партнери" залишити без задоволення, а додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 30.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 09.02.2026 у справі №910/2780/25  - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна 

О. Кібенко