ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/334/26	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.,
Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Алябова О.Є., за посвідченням
від позивача: не з`явився;
від відповідача: Дубовик С.В.., за ордером;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову 
від 23 квітня 2026 року (повний текст складено 24.04.2026)
у справі №915/334/26
за позовом: Першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Наваль Парк”
про: стягнення неодержаного доходу у розмірі орендної плати за період безоплатного використання земельної ділянки у розмірі 14 951 318,67 грн.

суддя суду першої інстанції: Семенчук Н.О.,
місце винесення ухвали: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області
Учасники процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 17.06.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року Перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва (далі – прокурор, позивач) в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради (далі також – ММР, Міська рада) звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) “Наваль Парк” (далі також – відповідач, Товариство), в якій просить суд стягнути з відповідача на користь Міської ради 14 951 318,67 грн неодержаного доходу у розмірі орендної плати за період безоплатного використання з 22.04.2021 по 31.10.2025 земельної ділянки площею 146 433 кв. м з кадастровим номером 4810136300:07:001:0106 у місті Миколаєві.
В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на порушення інтересів держави, у зв`язку з безоплатним використанням відповідачем земельної ділянки комунальної власності на території міста Миколаєва, оскільки несплата фактичним землекористувачем орендної плати за використання земельної ділянки спричиняє ненадходження до бюджету визначених земельним та податковим законодавством коштів. Зазначене має своїм наслідком недофінансування бюджету та неможливість реалізації місцевих програм. 
Так, прокурор вказує, що ТОВ «Наваль Парк» є власником нерухомого нежитлового об`єкту по вул. Індустріальній, 1/6 у м. Миколаєві, що стало підставою для передачі Рішенням ММР від 22.04.2021 № 4/348 Товариству в оренду строком на 25 років земельної ділянки з кадастровим номером 4810136300:07:001:0106 площею 146 433 кв.м, на якій цій об`єкт розташований.
Однак, відповідач досі не зареєстрував право оренди зазначеної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не оформив правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку, а також не здійснює плату за землю.
У зв`язку з цим, за період з 22.04.2021 по 31.10.2025 позивачем розраховано суму неодержаного доходу у розмірі орендної плати за безоплатне використання ТОВ «Наваль Парк» земельної ділянки площею 14,6433 га., яка становить 14 951 318,67 грн. та підлягає сплаті.
При цьому, прокурор звертає увагу на те, що інші періоди, коли Товариство безоплатно використовувало вказану земельну ділянку комунальної власності, а саме: з 07.12.2017 по 01.10.2020 та з 01.10.2020 по 22.04.2021 розглядались у справах №915/766/21, №915/531/25.
Разом з позовною заявою прокурором було подано до суду першої інстанції заяву (вх. № 4119/26 від 25.03.2026) про забезпечення позову, в якій позивач просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю “Наваль Парк”, а саме: на нежитловий об`єкт по вул. Індустріальній, буд. 1/6 у м. Миколаєві (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 960733548101).
Необхідність вжиття вищевказаних заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує наявністю обставин, що можуть свідчити про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення зі стягнення боргу.
Так, прокурор зазначив, що наявність у ТОВ “Наваль Парк” правомочностей власника майна вказує на його можливість у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, але до прийняття ним остаточного рішення у справі, розпорядитись нежитловими об`єктами на користь третіх осіб, у тому числі, з метою ухилення від виконання рішення суду.
За твердженням позивача, з порталу Опендатабот, який є загальнодоступною базою даних та створений для доступу до державних баз даних громадян і бізнесу, вбачається, що діяльність ТОВ «Наваль Парк» є неприбутковою. Такти чином, на переконання прокурора, інших джерел для виконання рішення суду у ТОВ “Наваль Парк” не буде.
Враховуючи значну суму, заявлену позивачем до стягнення з ТОВ “Наваль Парк” (14 951 318,67 грн) та відсутність у Товариства прибутку, прокурор доходить висновку, що стягнення неодержаного доходу у розмірі орендної плати за період безоплатного використання ТОВ “Наваль Парк” земельної ділянки (в разі задоволення позову) буде здійснюватись саме шляхом застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Отже, з метою запобігання відчуженню нерухомого майна (нежитлових об`єктів), що може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, прокурором вбачаються підстави для вжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, власником якого є ТОВ «Наваль Парк».
При цьому, прокурор вважає, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
В подальшому, у поясненнях (вх. №4993/26 від 08.04.2026) щодо співмірності заходів забезпечення позову заявленим вимогам, прокурор додатково зазначив, що інформація про діяльність та фінансовий стан відповідача (в тому числі відомості стосовно комерційної діяльності, фінансово-економічного стану, а також відомості про банківські рахунки відповідача та проведені за ними операції) не є загальнодоступною. За такого, застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти відповідача може виявитись неефективним у випадку недостатності арештованих грошових коштів. Крім того, на переконання прокурора арешт саме належного відповідачу майна (у даному випадку об`єктів нерухомості, розташованих на земельній ділянці, плата за яку є предметом стягнення у справі), а не його грошових коштів, завдає найменшого обмеження майнових прав відповідача.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 23.04.2026 у справі №915/334/26 (суддя Семенчук Н.О.) у задоволенні заяви (вх. №4119/26 від 25.03.2026) про забезпечення позову у справі № 915/334/26 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наведені позивачем у заяві припущення стосовно неможливості (утруднення) виконання судового рішення відповідачем у випадку невжиття судом відповідних заходів забезпечення позову, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Водночас, суд звернув увагу і на той факт, що можливість накладення арешту на нерухоме майно у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, не є безумовною підставою для задоволення такої вимоги, оскільки у будь-якому випадку суду необхідно оцінити адекватність та співмірність застосованого заходу з урахуванням предмета спору. У даному випадку прокурором не доведено співмірності вимог наведених у заяві про забезпечення позову щодо накладення арешту на майно боржника із позовними вимогами про стягнення з боржника коштів у відповідній сумі.
Зокрема, суд зазначив, що у заяві про забезпечення позову позивачем не вказано та не обґрунтовано вартість майна, за рахунок якого позивач пропонує здійснити за необхідності задоволення його грошових вимог до відповідача. Разом з тим, враховуючи, що предметом позову є вимога позивача до відповідача про стягнення грошових коштів, то виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у випадку задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи будуть наявними у відповідача грошові кошти у відповідному розмірі. Водночас, прокурором не надано суду будь-яких доказів відсутності у відповідача грошових коштів на рахунках, а відповідно не доведено неможливості чи утруднення виконання рішення суду в майбутньому, без накладення арешту на майно відповідача.
Також, суд першої інстанції взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, на яку посилається і апелянт, але, зазначив, що наведений у цій постанові підхід суду касаційної інстанції не є абсолютним, з огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, відповідно до якої вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення. 
При цьому, місцевий господарський суд наголосив, що під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду (зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №755/10947/17).
Водночас, судом, при прийнятті оскаржуваної ухвали були взяті до уваги пояснення відповідача про те, що він не має наміру розпоряджатися нерухомим майном щодо якого прокурор просить суд вжити заходів забезпечення; відповідачем не вчинялися будь-які підготовчі дії щодо реалізації такого майна; після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення в іншій справі - №915/767/21 про стягнення з відповідача заборгованості, відповідну заборгованість Товариство погасило та не ухилялося від виконання рішення суду.
Крім того, суд врахував, що з доданих прокурором документів, зокрема, відомостей з порталу Опендатабот, вбачається як наявність у відповідача доходу за 2020, 2022, 2023, 2024, 2025, так і наявність у відповідача активів на суму 89 642 800,00 грн станом на 2025 рік, що значно перевищує суму, заявлену до стягнення.
Разом з тим, суд зазначив, що заявник не позбавлений права повторно звернутися до суду з відповідною заявою з наданням суду належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому такого судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову з визначенням належних способів застосування таких заходів до відповідача. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 23.04.2026 у справі №915/334/26 про відмову у задоволені заяви Першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва про забезпечення позову та ухвалити нове рішення, яким заяву прокурора про забезпечення позову у справі №915/334/26 задовольнити у повному обсязі та вжити вищенаведені заходи забезпечення позову.
Прокурор вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у ній, встановленим обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги є цілком аналогічними доводам заяви Першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва про забезпечення позову у справі №915/334/26.
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду (постанови від 17.06.2022 у справі №908/2382/21, від 26.07.2022 у справі №918/812/21, від 08.07.2024 у справі №916/143/24, від 07.01.2025 у справі №910/1/21), апелянт стверджує, що можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення коштів є додатковою гарантією для позивача, що рішення суду в разі задоволення позову, буде реально виконане та він отримає задоволення своїх вимог. Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватися з позивачем за умови наявності у нього коштів у необхідній для цього кількості, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Також, прокурор вказує, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22). Отже, наявність у ТОВ «Наваль Парк» правомочностей власника нерухомого майна, розташованого на комунальній земельній ділянці, плата за користування якою є предметом позову прокурора, вказує на можливість відповідача у будь-який момент, в тому числі під час розгляду справи судом, але до прийняття ним остаточного рішення у справі, розпорядитись цим майном на користь третіх осіб, у тому числі з метою ухилення від виконання рішення суду.
При цьому, прокурор вказує, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, він просив накласти арешт виключно на майно відповідача, розташоване на комунальній земельній ділянці, за користування якою останній кошти не сплачує. Інше, належне на праві власності товариству майно, жодних обтяжень у зв`язку із позовом прокурора не зазнало.
Також, доводами апеляційної скарги є те, що зазначаючи про відомості щодо наявності у відповідача доходу за 2020, 2022, 2023, 2024, 2025 роки та активи на суму 89 642 800,00 грн станом на 2025 рік, що значно перевищує суму, заявлену до стягнення, місцевий господарський суд не врахував відсутність у Товариства прибутку з 2020 по 2025 роки. Зокрема, у 2025 році прибуток ТОВ «Наваль Парк» має від`ємне значення і становить «- 46 213 200 грн.»
Крім того, прокурор зауважує, що за даними офіційного сайту «Судова влада України», ТОВ «Наваль Парк» є відповідачем (боржником) у судових провадженнях, де заявлено вимоги про стягнення з Товариства значних сум, зокрема, у справах: №915/1204/25 (34 214 463,55 грн), №915/766/21 (6 577 880,26 грн), №915/531/25 (1 703 808,39 грн), а судом залишено поза увагою підтвердження представником відповідача у підготовчому засіданні скрутного матеріального положення суб`єкта господарювання, що з огляду на вимоги ст.ст. 74, 75 Господарського процесуального кодексу України, не потребує доказуванню. Вказана обставина, на переконання прокурора, вочевидь свідчить про можливість перешкод у виконанні майбутнього судового рішення, тим більше враховуючи тривалість та кількість судових спорів на значні суми заборгованості за використання землі комунальної власності.
Окремо апелянт наголошує на тому, що відповідач, як власник нерухомого майна, щодо якого прокурором заявляється необхідність у накладенні арешту, мав змогу підтвердити чи спростувати доказами вартість відповідного об`єкту нерухомості, проте, цього не здійснив; будь-якої інформації щодо вартості нерухомості, або відповідних доказів, не надав. У той же час, будь-які дії, спрямовані прокурором на встановлення вартості спірного майна вимагають витрачання бюджетних коштів, шо суперечитиме Бюджетному кодексу України. Натомість, у матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу нерухомого майна від 07.12.2017, згідно з яким за домовленістю сторін ціна нерухомого майна становила 14 670 000 грн. Жодних інших доказів щодо можливої зміни вартості майна відповідачем не надано.
Вказане, на переконання апелянта, свідчить про безпідставне надання судом переваги правам відповідача, що може призвести до відчуження нерухомості та неможливості виконання майбутнього судового рішення у справі №915/334/26 щодо стягнення коштів.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 01.05.2026, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 23.04.2026 у справі №915/334/26 та призначено її до розгляду на 17.06.2026 об 11:45 год. Крім того, вказаною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
21.05.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ "Наваль Парк" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач не погоджується з доводами останньої, вважає її необґрунтованою та безпідставною, оскільки, на переконання Товариства, в апеляційній скарзі конкретно не зазначено, які норми процесуального та / або матеріального права порушено або неправильно застосовано судом під час прийняття оскаржуваної ухвали.
Зокрема, відповідач вказує, що доводи прокурора ґрунтувались виключно на його сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача та не доведені доказами на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку Товариства у разі задоволення позовних вимог, не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може будь-яким чином ускладнити чи унеможливити захист його прав чи законних інтересів.
Серед іншого Товариство звертає увагу на те, що єдиним твердженням позивача необхідності забезпечення позову є лише наявність відомостей згідно даних Опендатабот про відсутність у відповідача прибутку. Інших доказів до заяви про забезпечення позову апелянтом не надавалось.
Також, відповідач зауважує, що твердження в апеляційній скарзі прокурора про наявність судових спорів щодо стягнення заборгованості, в яких ТОВ “Наваль Парк” є відповідачем, не є підтвердженою заборгованістю відповідача, яка встановлена рішеннями судів, а отже не свідчить про ухилення від виконання судового рішення.
Товариство наголошує на тому, що у заяві про забезпечення позову прокурором не вказано та не обґрунтовано вартість майна, за рахунок якого позивач пропонує здійснити за необхідності задоволення його грошових вимог до відповідача. Разом з тим, враховуючи, що предметом позову є вимога позивача до відповідача про стягнення грошових коштів, то виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у випадку задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи будуть наявними у відповідача грошові кошти у відповідному розмірі.
Крім того, прокурор не надає суду будь-яких доказів відсутності у відповідача грошових коштів на рахунках, а відповідно не доводить неможливості чи утруднення виконання рішення суду в майбутньому, без накладення арешту на майно відповідача.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21.05.2026 задоволено заяву представника ТОВ “Наваль Парк” – Дубовик Світлани Валеріївни про надання їй можливості брати участь у судових засіданнях поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів – через систему відеоконференцзв`язку “EasyCon”. Вирішено здійснювати розгляд справи №915/334/26 в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні 17.06.2026, яке проводилось в режимі відеоконференції, прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити оскаржувану ухвалу без змін.
Представник Миколаївської міської ради у судове засідання не з`явився; про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У судовому засіданні 17.06.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали оскарження, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні у випадку задоволення позову.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
Положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Відповідно до ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Разом з тим процесуальний закон встановлює і систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне та касаційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову тощо.
Тобто законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.
При цьому, колегія суддів зазначає, що необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 Господарського процесуального кодексу України.
Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення прозову (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.
Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 02 2024 у справі №916/4159/23.
При цьому, у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Тобто забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). 
Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.
Так, згідно зі ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Належними згідно ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Таким чином, апеляційна колегія зазначає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 та від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, а також у постановах Верховного Суду, зокрема, від 16.03.2021 у справі №921/302/20, від 15.09.2023 у справі №917/453/23, від 26.09.2023 у справі № 911/1518/22, від 18.10.2023 у справі № 922/1864/23, від 11.01.2024 у справі № 916/3599/23, від 17.12.2024 у справі №914/2036/24, від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 тощо.
Крім того, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №910/15328/23, від 01.05.2023 у справі №914/257/23, від 06.03.2023 у справі №916/2239/22.
Отже, при поданні заяви про забезпечення позову, заявник повинен обов`язково надати докази щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Апеляційна колегія звертається до правової позиції Верховного Суду, яка наведена у постанові від 03.04.2020 у справі №904/4511/19 та якою визначено, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову. При цьому, обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. 
Подібна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 15.09.2021 у справі №903/704/20, від 08.11.2021 у справі №916/1533/21, від 04.11.2021 у справі №907/416/21, від 16.05.2022 у справі 920/1034/21, від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 тощо.
Отже, при поданні заяви про забезпечення позову, заявник повинен обов`язково надати докази щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову; обґрунтування відомих позивачу обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. З подібних мотивів виходила Об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.04.2025.
Одночасно, заходи щодо забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19, від 08.09.2020 у справі №910/1261/20 тощо.
Крім того, заходи забезпечення повинні буди адекватними. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, від 25.09.2020 №921/40/20.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Обрані заходи забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, своєю чергою, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Аналогічні правові висновки щодо застосування ст. ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 тощо.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що у вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти чи майно відповідача, суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.
При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18).
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення заборгованості у розмірі 14 951 318,67 грн (розмір неодержаного доходу Міської ради за період безоплатного використання з 22.04.2021 по 31.10.2025 земельної ділянки). 
Відтак, в даному випадку, виконання в майбутньому судового рішення з даної справи, в разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів для погашення заборгованості.
Вказане підтверджується висновком Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, який викладений у постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21, та згідно з яким «… виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову».
Тобто, належним видом забезпечення позову, у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, слід вважати накладення арешту на відповідні кошти або майно боржника, що в подальшому призведе до можливості останнього розрахуватись із позивачем. Таку позицію застосовує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, а також Верховний Суд у справах: №911/1111/20, №910/5079/21, №908/2382/21 тощо.
Разом з тим, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного суду від 19.07.2024 у справі №917/1862/21.
Судова колегія звертає увагу, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет належності, допустимості та достовірності.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 висловлено правову позицію, відповідно до якої необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
З огляду на викладене апеляційний суд звертає увагу на те, що позивач взагалі не надав суду жодного доказу того, що дійсно існує суттєвий ризик невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів.
Зокрема, позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач вчиняв чи вчиняє дії щодо погіршення власної платоспроможності станом на теперішній час. Позивач не надав суду жодної інформації щодо існування обставин того, що відповідач здійснював або здійснює дії щодо виводу коштів, обтяження майна тощо. 
Позивачем не надано тож доказів стосовно припинення діяльності відповідачем; що ТОВ “Наваль Парк” має ознаки неплатоспроможності тощо.
З доданих до заяви про забезпечення позову та до апеляційної скарги документів не вбачається, що грошові кошті відповідача можуть зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення.
Крім того, апеляційним господарським судом встановлено, що позивачем не наведено у заяві про забезпечення позову і обставин на підтвердження вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на реалізацію належного йому майна, безпідставного витрачання ним коштів тощо.
Стверджуючи про необхідність застосування заходів забезпечення позову, заявником не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач вчиняє дії, які ускладнюють або призведуть до неможливості виконання судового рішення і порушення прав заявника як позивача, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Так, єдиним твердженням позивача необхідності забезпечення позову є лише наявність відомостей згідно даних Опендатабот про відсутність у відповідача прибутку.
Однак, посилання прокурора на відсутність у Товариства прибутку з 2020 по 2025 роки та на те, що у 2025 році прибуток ТОВ «Наваль Парк» має від`ємне значення і становить «- 46 213 200 грн.» суд апеляційної інстанції оцінює критично, оскільки таки посилання не є обставиною, яка свідчить про відсутність оборотних активів для покриття зобов`язань, у разі задоволення позовних вимог, враховуючи встановлення судом першої інстанції факту того, що протягом 2020-2025 років відповідач провадить господарську діяльність, отримує дохід і активи Товариства станом на 2025 рік становили 89 642 800,00 грн, що значно перевищує суму, заявлену до стягнення. Доказів зменшення цих активів прокурором не надано.
Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що загроза неплатоспроможності боржника розкривається законодавцем через його фінансово-економічний стан, основним визначальним критерієм якого є нездатність боржника відповісти за своїми зобов`язаннями належним йому майном (активами) і тим самим виконати грошові зобов`язання в повному обсязі перед всіма кредиторами.
У даному випадку позивач не надано доказів щодо відсутності у ТОВ «Наваль Парк» майна, за рахунок якого він може розрахуватись перед Міською радою Навпаки, прокурор особисто зазначає, що його вимоги щодо накладення арешту на майно відповідача стосується лише нерухомості, розташованої на спірній земельній ділянці та стосується іншого майна боржника. Тобто, за позицією прокурора, ТОВ «Наваль Парк» має, крім зазначеного позивачем майна, інше майно, за рахунок якого Товариство також має можливість здійснити відповідні платежі. Однак, прокурор на це не звертає уваги.
Щодо доводів апелянта про те, що ТОВ «Наваль Парк» є відповідачем (боржником) у судових провадженнях, де заявлено вимоги про стягнення з Товариства значних сум, зокрема, у справах: №915/1204/25 (34 214 463,55 грн), №915/766/21 (6 577 880,26 грн), №915/531/25 (1 703 808,39 грн), то судова колегія звертає увагу також і на позицію відповідача, яка підтримана і судом першої інстанції, згідно з якою після ухвалення судом апеляційної інстанції рішення в справі №915/767/21 про стягнення з відповідача заборгованості, відповідну заборгованість погасило та не ухилялося від виконання рішення суду. При цьому, прокурором відповідні обставини не були заперечені чи спростовані.
Отже, твердження апелянта про наявність інших судових спорів про стягнення заборгованості з Товариства, по-перше, не є підтвердженою заборгованістю відповідача, яка встановлена рішеннями судів, а по-друге, не свідчить про ухилення від виконання судового рішення.
Тобто, судом апеляційної інстанції встановлено, що в поданих суду матеріалах відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували наведені позивачем у заяві про забезпечення позову обставини, якими останній обґрунтовує необхідність вжиття судом заходів до забезпечення позову у справі.
Апеляційний суд вказує, що обґрунтування необхідності вжиття відповідних заходів зводяться виключно до цитування положень судової практики щодо загальних підстав застосування ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що фактично, заявник посилається те, що сам по собі факт безперешкодної можливості розпорядження відповідачем активами (грошовими коштами) створює загрозу для ефективного виконання рішення суду.
Разом з цим судова колегія наголошує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.09.2019 у справі №917/137/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, від 21.01.2021 у справі № 924/881/16 (924/811/20), від 17.09.2021 у справі №910/3547/21.
Тому, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду, що посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість настання в майбутньому негативних наслідків, без надання відповідного обґрунтування, в тому числі доказів вчинення відповідачем певних реальних дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення чи зменшення свого майна, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Обставини ж можливості відповідача розпоряджатися коштами не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення.
Окремо, судова колегія звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги даного висновку не спростовують.
В контексті вказаного суд звертає увагу на те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору, а процесуальний закон, визначаючи у ст. 75 Господарського процесуального кодексу України підстави звільнення від доказування, не передбачає звільнення учасника від доказування у разі подання заяви про забезпечення позову.
Таким чином, дослідивши заяву про забезпечення позову, судова колегія зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, із якими діюче законодавство пов`язує доцільність застосування заходів про забезпечення позову, та, які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів.
По суті, доводи заявника ґрунтуються виключно на його припущеннях та сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача та не доведені доказами на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду з боку відповідача при задоволенні позовних вимог, а відтак, позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може будь-яким чином ускладнити чи унеможливити захист його прав чи законних інтересів. 
Щодо посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду стосовно того, що "у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін" (постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22) та зважаючи на обов`язковість врахування судами висновків Верховного Суду, судова колегія звертається і до правової позиції суду касаційної інстанції, у відповідності до якої застосування процесуальних норм статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України у справах залежить від конкретних обставин справи та наданих заявником доказів, доводів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, і саме цим обґрунтована відмінність судових рішень, адже не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору (висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2024 у справі № 916/938/24).
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються з урахуванням конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).
Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду і в даному випадку судова колегія враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, висновки Об`єднаної палати, та, зокрема, висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, якою були скасовані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції і відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, при вирішенні питання про забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Слід зазначити, що законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.
З огляду на викладене, заходи забезпечення позову мають чітко відповідати суті та предмету заявлених позовних вимог, оскільки це гарантує, що вжиті заходи не виходять за межі спору, сприяють належному виконанню судового рішення і не створюють необґрунтованих перешкод для сторін у справі або інших осіб.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 виснувала, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
Отже, зазначений висновок Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів дійсно не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів, підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.
Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив те, що наведений у зазначеній постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Крім того, наведений зміст вказаної постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).
Як зазначалося вище, позивач не навів достатньо обґрунтованого припущення недобросовісних дій відповідача, які спрямовані на виведення активів, тоді як доводи позивача ґрунтуються на припущеннях, і як наслідок не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі задоволення позову.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне окремо зазначити, що зі змісту поданої заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач обмежився загальними посиланнями на можливість відповідача розпорядитися належними йому грошовими коштами, що саме по собі є властивістю будь-якого суб`єкта господарювання та не може автоматично свідчити про наявність ризику невиконання майбутнього судового рішення в даному випадку, виходячи з конкретних обставин даної справи.
Таким чином, з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів існування реального, а не гіпотетичного ризику утруднення виконання судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, підстави для забезпечення позову в даному випадку відсутні.
З урахуванням вищенаведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. Апеляційні аргументи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та постановлено ухвалу з дотриманням норм процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.
При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду з відповідною заявою, з наданням суду належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову з визначенням належних способів застосування таких заходів до відповідача.
Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить висновку, що ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 23.04.2026 у справі №915/334/26 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Першого заступника керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва – без задоволення.
У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 23.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №915/334/26 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Повний текст постанови складений та підписаний 25.06.2026, у зв`язку із перебуванням у відпустці з 22.06.2026 по 24.06.2026 (включно) головуючого судді Савицького Я.Ф.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Принцевська Н.М.