ПОСТАНОВА 
Іменем України

29 травня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 403/693/25
провадження № 22-ц/4809/1000/26 

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Письменного О. А.,
за участі секретаря – Бойко В. В.,
учасники справи:
позивач –  Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гулого Андрія Васильовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 березня 2026 року у складі судді Авраменка О. В. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст вимог позовної заяви

В листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі – ТОВ «Свеа Фінанс») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 та просило стягнути на свою користь заборгованість за договором № 2381534 від 20.09.2021 у розмірі 16 995 грн та судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Позовна заява мотивована тим, що 20.09.2021 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір споживчого кредиту № 2381534, відповідно до якого відповідачу надано 5 500 грн строком на 20 днів зі сплатою процентів. 
Електронний договір був належним чином укладений і підписаний одноразовим ідентифікатором, а тому є обов`язковим для виконання
Кредитні кошти були перераховані на банківську картку відповідача, однак останній належним чином свої зобов`язання не виконав та допустив прострочення платежів, унаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 16 995 грн, з яких: 5 500 грн — основний борг, 11 495 грн — проценти. 
Право вимоги за договором перейшло до ТОВ «Свеа Фінанс» на підставі договору факторингу від 15.07.2022. 
У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2026 року позов ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 2381534 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.09.2021 в загальному розмірі 16 995 грн, яка складається з: 5 500 грн – заборгованість за тілом кредиту; 11 495,00 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач уклав електронний кредитний договір, отримав 5 500 грн кредиту, але не повернув кошти та не сплатив проценти, а право вимоги законно перейшло до ТОВ «Свеа Фінанс» за договором факторингу. 
Оскільки заборгованість підтверджена доказами та розрахунком, а відповідач свої зобов`язання не виконав, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.
Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2026 року у цивільній справі № 403/693/25 (провадження №2/398/1372/26) за позовом ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.
Роз`яснено заявнику, що після усунення умов, які були підставою для залишення заяви без розгляду, він має право звернутися до суду повторно.
Ухвала суду мотивована тим, що заява про перегляд заочного рішення була подана відповідачем після спливу встановленого ч. 2 ст. 284 ЦПК України тридцятиденного строку, який обчислювався з дня проголошення заочного рішення — з 21.01.2026 по 20.02.2026. 
Суд першої інстанції зазначив, що отримання копії рішення 22.01.2026 має значення лише для вирішення питання про поновлення строку, однак відповідач та його представник не подали заяву про поновлення пропущеного процесуального строку. 
Оскільки ЦПК України передбачає можливість поновлення такого строку лише за відповідною заявою учасника справи, а документи, подані після закінчення процесуального строку без клопотання про його поновлення, підлягають залишенню без розгляду, суд дійшов висновку про необхідність залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Гулий А. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , просить ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2026 року.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду заяву про перегляд заочного рішення, оскільки строк на її подання, на думку заявника, не був пропущений. 
Зокрема, повний текст заочного рішення був отриманий через Електронний суд лише 22.01.2026, тому останнім днем подання заяви був 23.02.2026, оскільки 21.02.2026 припадав на вихідний день. 
Відповідач також посилається на технічні збої в роботі ЄСІТС 20.02.2026 та неможливість ознайомитися з повним текстом рішення у день його складення. 
Заявник вважає, що неналежне вручення повного тексту рішення є поважною причиною для поновлення процесуального строку, а також наголошує, що оприлюднення рішення в ЄДРСР не замінює обов`язку суду вручити рішення учаснику справи. 
Крім того, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, оскільки заява про перегляд заочного рішення у разі пропуску строку мала бути залишена без задоволення, а не без розгляду, на що звертала увагу Велика Палата Верховного Суду у справі № 214/5505/16. 

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно з вимогами частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою та довідками про доставку електронних документів.
Від адвоката Гулого А. В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без їх участі, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.
За змістом ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Враховуючи, що учасники справи в судове засідання, призначене на 12 годину 00 хвилин 27 травня 2026 року, не з`явились, датою ухвалення рішення є дата складення повного тексту.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині другій статті 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Вказане положення кореспондується з нормами частини другої статті 12 ЦПК України, відповідно до якої учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Статтею 43 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
ЦПК України встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення (стаття 284 ЦПК України), а також загальний порядок - апеляційне оскарження (частина четверта статті 287 ЦПК України).
Відповідно до статті 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Отже, законодавець встановив строкові обмеження для реалізації відповідачем права на перегляд заочного рішення.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 зауважувала, що встановлений частиною другою статті 284 ЦПК України строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення є одним з інструментів забезпечення принципу правової визначеності, адже право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.
Крім того, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, Велика Палата Верховного Суду констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом.
Частиною 1 статті 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Системний аналіз наведених норм цивільного процесуального законодавства дає підстави для висновку, що заява про перегляд заочного рішення має бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо повне заочне рішення не було вручено учаснику справи у день його проголошення, такий учасник набуває право на поновлення пропущеного строку за умови подання заяви про перегляд заочного рішення протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення. При цьому поновлення процесуального строку не відбувається автоматично, а можливе виключно за наявності відповідної заяви учасника справи та наведення ним причин пропуску строку, які суд може визнати поважними.
Отже, після спливу тридцятиденного строку, встановленого частиною другою статті 284 ЦПК України, строк на подання заяви про перегляд заочного рішення вважається пропущеним. Сам по собі факт подання заяви протягом двадцяти днів з дня отримання повного тексту заочного рішення не поновлює пропущений строк та не звільняє заявника від обов`язку звернутися до суду із відповідним клопотанням про його поновлення. За відсутності такої заяви суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо поважності причин пропуску строку та поновлення відповідного процесуального строку.
Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.
Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
Європейський суд з прав людини зауважував, що «одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами» (USTIMENKO v. UKRAINE, № 32053/13, § 46, ЄСПЛ, від 29 жовтня 2015 року).
Матеріалами справи підтверджується, що заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 січня 2026 року позов ТОВ «Свеа Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» заборгованість за договором № 2381534 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20.09.2021 в загальному розмірі 16 995 грн, яка складається з: 5 500 грн – заборгованість за тілом кредиту; 11 495 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Свеа Фінанс» судовий збір в розмірі 2 422 грн 40 коп.
Роз`яснено, що заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення та учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (а. с. 82-84).
Таким чином, заява про перегляд заочного рішення могла бути подана відповідачем включно до 20 лютого 2026 року.
Разом з тим, ОСОБА_1 до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області із заявою про перегляд заочного рішення звернувся 23 лютого 2026 року (а. с. 91-95), тобто з пропуском строку, встановленого ч. 2 ст. 284 ЦПК України. 
При цьому, зі змісту поданої відповідачем заяви про перегляд заочного рішення не вбачається, що останній ставить питання про поновлення пропущеного строку на подання відповідної заяви.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без розгляду, оскільки така заява подана після спливу встановленого законом процесуального строку та без порушення перед судом питання про його поновлення.
Доводи апеляційної скарги про те, що строк на подання заяви про перегляд заочного рішення не був пропущений, є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України така заява має бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення заочного рішення. Заочне рішення у справі ухвалено 21 січня 2026 року, а тому останнім днем для подання заяви про його перегляд було 20 лютого 2026 року. Із заявою про перегляд заочного рішення відповідач звернувся лише 23 лютого 2026 року, тобто після спливу встановленого процесуального строку.
Посилання апелянта на те, що повний текст заочного рішення був отриманий через Електронний суд 22 січня 2026 року, а тому строк підлягав обчисленню саме з цієї дати, не ґрунтуються на правильному розумінні положень статті 284 ЦПК України. Отримання повного тексту заочного рішення після дня його проголошення надає учаснику справи право порушити питання про поновлення пропущеного строку за умови подання відповідної заяви протягом двадцяти днів з дня вручення рішення, однак не змінює початку перебігу основного тридцятиденного строку та не свідчить про його автоматичне продовження чи поновлення.
Доводи апеляційної скарги щодо технічних збоїв у роботі ЄСІТС 20 лютого 2026 року та неможливості ознайомитися з повним текстом рішення у день його складення також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Наведені обставини могли бути враховані судом лише під час вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку за наявності відповідного клопотання учасника справи. Водночас відповідач та його представник із заявою про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення до суду не зверталися.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що оприлюднення рішення в ЄДРСР не замінює обов`язку суду вручити судове рішення учаснику справи, оскільки суд першої інстанції не виходив із того, що оприлюднення рішення в реєстрі є належним врученням судового рішення. Навпаки, суд зазначив, що отримання копії рішення 22 січня 2026 року могло бути підставою для вирішення питання про поновлення строку, однак лише за наявності відповідної заяви учасника справи, яка подана не була.
Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у разі пропуску строку заява про перегляд заочного рішення мала бути залишена без задоволення, а не без розгляду. Дійсно, такий висновок був сформульований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16. Однак у подальшому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 відступила від зазначеного висновку та вказала, що суд першої інстанції має повноваження залишити заяву про перегляд заочного рішення без розгляду у випадку пропуску строку на її подання та відсутності передумов для його поновлення. Отже, суд першої інстанції правильно застосував актуальну правову позицію Великої Палати Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення питання.
За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Гулого Андрія Васильовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 березня 2026 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя     С. І. Мурашко 

Судді        О. Л. Карпенко

О. А. Письменний