ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5559/23  Номер провадження 22-ц/814/2160/26	Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Карпушина Г.Л.; суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І. при секретарі судового засідання Буйновій О.П., - 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування нерухомим майном,-

В С Т А Н О В И В:
21 вересня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, мотивуючи свій позов тим, що нею набуто речове право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за реєстраційним номером 241558853101, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.12.2013 року, зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.12.2013 року: частка 7/20; свідоцтва про право на спадщину від 10.05.2023 року, зареєстроване у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.05.2023 року: частка 7/20. Нерухоме майно у цілому складається з: А-1 житловий будинок 1968 року загальною площею 126,3 кв.м, житлова площа 75,4 кв.м у складі приміщень: 1-1 сіни площею 4,1 кв.м, 1-2 сіни площею 3,9 кв.м, 1-3 передпокій площею 6,6 кв.м, 1-4 кладова площею 3,8 кв.м, 1-5 передпокій площею 10,5 кв.м, 1-6 кімнати площею 13,6 кв.м, 2-1 кімнати площею 24,0 кв.м, 2-2 кімнати 10,5 кв.м, тамбуру площею 3,3 кв.м, 3-1 коридору площею 8,6 кв.м, 3-2 кухні площею 8,7 кв.м, 3-3 кімнати площею 7,9 кв.м, 3-4 кімнати площею 19,4 кв.м, 3-5 топочної площею 3,8 кв.м, 3-11 тамбур площею 1,4 кв.м. Господарські споруди: Б - гараж, 1968 року, б сарай, 1993 року, В сарай, 1991 року, Г літня кухня, 1968 року, Д сарай, 1991 року, Е вбиральня, 1983 року, М сарай, 1968 року, Н сарай, 1999 року, н погріб, 1999 року, О навіс, 1999 року, П сарай, 1999 року, Р вбиральня, 1999 року, С навіс, 1999 року, Т літній душ, 2019 року, №1 огорожа, 1983 року, №2 хвіртка, 2013 року, №3 колодязь, 1968 року. Земельна ділянка не приватизована. 
Між співвласниками історично склалися умови фактичного розподілу володіння та користування земельною ділянкою. Також між співвласниками фактично розподілено володіння та користування житловим будинком, будівлями та спорудами за ознаками подільності майна, відповідно до умов функціонального призначення та відповідності розміру частки речового права кожного співвласника до розміру фактичного складу майна, що перебуває у фактичному володінні кожного із них. Безпосередньо у фактичному володінні та користуванні позивача перебуває частина нерухомого майна, що складається з приміщень у житловому будинку та господарські будівлі зазначені вище. В позові вказувала, що звернулась до співвласника ОСОБА_2 з проханням поділити нерухоме майно шляхом укладання договору. Але відповідач категорично відмовилась брати участь у реалізації її права на поділ майна, хоча міра участі співвласника у поділі майна визначена законом. Відповідач ухилилась і не брала участі у визначеній мірі участі співвласника у обстеженні виконавцем частини майна, що перебуває у володінні відповідача для розробки технічних документів можливості поділу майна. Через наведене вище, її визнане законом право на поділ майна, залишилося не реалізованим. Отже, вважає, що її право є порушеним, а між нею та відповідачем виник спір, що полягає у розбіжності правових позицій та підлягає вирішенню у суді. 
Просила суд поділити об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 241558853101, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної часткової власності позивачеві частка 7/20 та частка 7/20, відповідачу частка 3/10 на наступні утворені два самостійних об`єкта права: перший самостійний об`єкт речового права власності утворений шляхом поділу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається з приміщень у житловому будинку А-1, а саме: 1-1 сіни площею 4,1 кв.м, 1-2 сіни площею 3,9 кв.м, 1-3 передпокій площею 6,6 кв.м, 1-4 кладова площею 3,8 кв.м, 1-5 передпокій площею 10,5 кв.м, 1-6 кімнати площею 13,6 кв.м, 3-1 коридору площею 8,6 кв.м, 3-2 кухні площею 8,7 кв.м, 3-3 кімнати площею 7,9 кв.м, 3-4 кімнати площею 19,4 кв.м, 11 тамбур площею 1,4 кв.м. Загальна площа 88,5 кв.м, житлова площа 40,9 кв.м. Господарські будівлі: Б - гараж, 1968 року, б сарай, 1993 року, В сарай, 1991 року, Д сарай, 1991 року, Е вбиральня, 1983 року, Н сарай, 1999 року, н погріб, 1999 року, О навіс, 1999 року, П сарай, 1999 року, №2 хвіртка, 2013 року, колодязь №3, що складає частки. Другий самостійний об`єкт речового права власності утворений шляхом поділу нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 складається з приміщень у житловому будинку А-1, а саме: 2-1 кімната площею 24,0 кв.м, 2-2 кімната 10,5 кв.м, 1 тамбур площею 3,3 кв.м. Загальна площа по житловому будинку 37,8 кв.м, житлова площа 34,5 кв.м. Господарські будівлі: Г літня кухня, 1968 року, М сарай, 1968 року, Р вбиральня, 1999 року, С навіс, 1999 року, Т літній душ, 2019 року, №2 огорожа, 1983 року, №3 колодязь, 1968 року, частки. 
Визнати за ОСОБА_1 речове право власності часткою 1/1, як на самостійний об`єкт речового права власності на утворений шляхом поділу об`єкту нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та включає зазначені вище приміщення у житловому будинку загальною площею 88,5 кв.м, житлова площа 40,9 кв.м. та господарські будівлі, що складає частки.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 13 січня 2026 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим будинком із господарськими спорудами було відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування нерухомим майном було задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні проходом та проїздом до належної ОСОБА_2 частини житлового будинку та господарських будівель (споруд), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погодившись із рішенням районного суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 січня 2026 року, в якому прохає скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 січня 2026 року, ухвалити нове рішення, яким первісні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Також вказує, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Окрім того вказує, що відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 і задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 , судом першої інстанції не припинено конфліктність користування в межах їхньої спільної часткової власності, а навпаки створена нова, бо навіть не перелічено в якій частині необхідно надати відповідачу усунення її перешкод.
Акцентує увагу суду, що суд першої інстанції не звернув увагу на наявне в матеріалах справи рішення Полтавського обласного суду від 22 травня 1979 року, і саме з цих пір існує незважаючи на рішення суду, спір щодо користування господарськими приміщенням, невизначеність переліку цих приміщень призводить до продовження конфлікту між співвласниками.
Відзив на адресу Полтавського апеляційного суду не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи були присутні сторони та їх представники, третя особа ОСОБА_3 , інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга представників відповідачів задоволенню не підлягають з наступних підстав.
За змістом ст. 374 ч. 1 п.п. 1, 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення..
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Районним судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.12.2013 року ОСОБА_1 належить 14/20 частин житлового будинку з господарськими побудовами АДРЕСА_1 , та в цілому складається з: житлового будинку А-1, загальною площею 126,7 кв.м, житловою площею 75,8 кв.м, гаража Б, сараю В, сараю б, сараю Д, сараю М, сараю Н, сараю П, літньої кухні Г, вбиральні Е, вбиральні Р, погріба н, навісу С, огорожі - №1, 2, колодязя - №3, що належали померлому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою полтавською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 2-2778 від 05.11.1987 року та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17-18, том 1).
Також відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.05.2023 року ОСОБА_1 належить 7/20 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: А-1 житловий будинок загальною площею 126,3 кв.м, житловою площею 75,4 кв.м, Б гараж, б, В сарай, Г літня кухня, Д сарай, Е вбиральня, М, Н сарай, н погріб, О навіс, П сарай, Р вбиральня, С навіс, Т літній душ, №1 огорожа, №2 хвіртка, №3 колодязь, що належали померлій ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою полтавською державною нотаріальною конторою 15.04.1987 року за реєстровим номером 1-1215 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав (а.с.15-16, том 1).
Технічний паспорт на даний житловий будинок оформлено на ОСОБА_1 (а.с.19-23, том 1).
Згідно договору дарування від 28.05.2021 року ОСОБА_2 належить 3/10 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою в цілому розташовано: житловий будинок літера А-1, загальною площею 126,3 кв.м, житловою 75,4 кв.м, гараж Б, сарай б, В, Д, М, Н, П, літня кухня Г, вбиральня Е, Р, погріб н, навіс О, С, літній душ Т, огорожа №1, хвіртка №2, колодязь №3. Згідно з довідкою №492/123-21, виданої 14.05.2021 року Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області Міськрайонного управління у Полтавському районі та м. Полтаві, відомості про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку відсутні та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.65-67, том 1).
По справі проведено судову будівельно-технічну експертизу від 17.04.2025 року (а.с.44-57, том 2), згідно Висновку якої фактичне володіння будівлями та спорудами, відповідає первинним (ідеальним) часткам співвласників: ОСОБА_1 7/10 (7/20+7/20), ОСОБА_2 3/10. Експертом у Висновку також зазначено, що враховуючи відсутність права власності на топочну 3-5 площею 3,8 кв.м, відсутність додаткового виходу на земельну ділянку загального користування (вулиця), невизначеність частки колодязя №3, який знаходиться у спільному володінні, запропонувати поділ згідно поставленого питання не представляється можливим.
Відмовляючи у задоволені первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відсутній спір щодо порядку користування житловим будинком та господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 про визначення порядку користування будинком є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Водночас суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у проході до належної їй частини будинку та господарських споруд, не дозволяючи користуватися хвірткою. Ці обставини були підтверджені як самою ОСОБА_1 , так і показаннями третьої особи ОСОБА_3 , яка зазначила, що ОСОБА_2 тривалий час змушена проходити до своєї частини домоволодіння через її земельну ділянку. 
Колегія суддів вважає висновок районного суду щодо первісного позову вірним, а висновок в частині вирішення зустрічного позову не обгрунтованим, з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.
Згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Згідно з ч.1 ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них управі власності є спільною частковою власністю.
Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
Із матеріалів справи вбачається, що відповідно правовстановлюючих документів сторін та технічної документації між останніми встановлено порядок щодо фактичного володіння приміщеннями житлового будинку, будівлями та спорудами, які перебувають у спільній частковій власності останніх, який відповідає часткам співвласників.
Спірна хвіртка №2 перебуває у частковій власності сторін. Топочна 3-5 створена позивачем внаслідок перебудови існуючого приміщення без відповідного на те дозволу. Колодязь №3 перебуває у спільній частковій власності сторін та інших осіб, які мешкають по сусідству. Технічний паспорт на даний житловий будинок оформлено на ОСОБА_1 .
По справі проведено судову будівельно-технічну експертизу від 17.04.2025 року (а.с.44-57, том 2), згідно Висновку якої фактичне володіння будівлями та спорудами, відповідає первинним (ідеальним) часткам співвласників: ОСОБА_1 7/10 (7/20+7/20), ОСОБА_2 3/10. Експертом у Висновку також зазначено, що враховуючи відсутність права власності на топочну 3-5 площею 3,8 кв.м, відсутність додаткового виходу на земельну ділянку загального користування (вулиця), невизначеність частки колодязя №3, який знаходиться у спільному володінні, запропонувати поділ згідно поставленого питання не представляється можливим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині висновків щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову, оскільки вони ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які були всебічно і повно досліджені під час судового розгляду, а встановлені судом обставини підтверджують відсутність спору між сторонами щодо порядку користування житловим будинком, оскільки фактичне володіння та користування сторонами об`єктами спільної часткової власності в належному їм нерухомому майні, відповідає часткам останніх, а тому формального закріплення судовим рішенням не потребують.

В той же час, колегія суддів, не може погодитися з висновками суду першої інстанції якими мотивовано наявність підстав для задоволення зустрічного позову по справі виходячи з наступного. 
Як вбачається зі змісту зустрічного позову та наданих до нього доказів, перешкоди у можливості користування хвірткою №2 для відповідача полягають у словесних погрозах та лайці на вказані дії з боку позивача. При цьому будь-які технічні чи механічні перешкоди для вільного проходу не існують. Відповідачем не надано суду доказів щодо систематичності вказаної поведінки позивача та дійсних причин небажання користуватися спірною хвірткою. Крім того, відповідачем не вказано для суду спосіб, у який можливо усунути перешкоди користування хвірткою, який би відповідав обставинам що склалися і мав би реальний дієвий характер.
Суд першої інстанції вказаним обставинам належної оцінки не надав, самостійних висновків щодо обґрунтованості і правомірності заявленої вимоги не навів, та залишив поза увагою, що для захисту від вказаних дій позивача, необхідно вживати дій не цивільного характеру, а звертатися до відповідних органів в порядку КУпАП .
За таких обставин, вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягаю, а рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Колегія суддів зазначає, що інші доводи, які викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 13 січня 2026 рокув частині вирішення вимог за зустрічною позовною заявою – скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користування нерухомим майном – відмовити.
В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 13 травня 2026 року.

Головуючий суддя : __________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.Б. Бутенко _________________ О.І. Обідіна