РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 495/7369/24
Номер провадження 2/495/3866/2026
26 січня 2026 року	м. Білгород-Дністровський	

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі судового засідання Тюпа Є.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача – Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_1 , 29.07.2024 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав.

Стислий виклад позиції позивача.
Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 05 червня 2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області між позивачем та відповідачем був укладений шлюб. 
Від цього шлюбу сторони мають двох дітей – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочку ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спільне життя сторін не склалось через відсутність взаєморозуміння між сторонами, і , згідно рішення білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.08.2019 року у справі № 495/3721/19 шлюб розірвано. 
Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2019 року, по справі № 495/3720/19 на утримання дітей з відповідача було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів відповідача. На теперішній час Позивач та Відповідачка не проживають однією сім`єю, більш того, як вказує позивачка, вона вийшла заміж, що підтверджується свідоцтвом про шлюб віл 23.02.2023 року, виданим Білгород-Дністровським районним відділом актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса).
Відповідно до характеристики з місця роботи позивачка характеризується відмінно, сумлінно виконує свою роботу, є комунікабельною та тактовною. Згідно довідки про заробітну плату позивачка маю постійне джерело доходу та має у власності житловий будинок, докази чого додані до позову. Спільні діти сторін : син - ОСОБА_5 та донька ОСОБА_6 проживають разом з позивачкою. Водночас, після припинення спільного проживання, як вказує позивачка, відповідач взагалі перестав проявляти до дітей увагу, цікавиться їх здоров`ям та розвитком, та бути присутнім у їх житті. Так, відповідач тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання дитини. Відповідач не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, також не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей.
Також відповідач не сприяє засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною й протиправною поведінкою, показує поганий приклад і створює небезпеку для її життя і здоров`я, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною середньої освіти. Тобто, як вказує позивачка, відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Так, як вказує позивачка, діти знаходяться на її повному утриманні, вона матеріально їх забезпечує та піклується про них, має власне житло, в якому створені належні умови для проживання сина та доньки, та їх нормального розвитку. Тобто, як вказує позивачка, з її боку відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання малолітніх дітей разом з нею, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток.
Відповідач ОСОБА_2 більш ніж як три роки не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дітей, не цікавиться їх життям, здоров`ям та розвитком, що свідчить про самоусунення відповідача від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Позивач не перебуває у наркологічному обліку та обліку психіатра, не має боргових зобов`язань перед будь-якими фінансовими установами, що виключає можливість зменшення обсягу витрат на власну дитину, не є судимою. Позивачка не має жодних тяжких хронічних захворювань або схильність до них, не переносила будь-яких травм або пошкоджень, що можуть викликати будь-які фізіологічні загострення в майбутньому. Позивач офіційно працевлаштована, має постійний заробіток, що підтверджується належними та допустимими доказами.
Також, як вказує позивачка, вона характеризується за місцем роботи як ввічлива, порядна, відкрита та доброзичлива людина. Водночас, Відповідач на протязі тривалого строку не виконує своїх обов`язків по вихованню дітей, не бере участі у вихованні дітей, не піклується про них, тому, позивачка вважає, що є є доцільним позбавленням батьківських прав Відповідача і існують всі обставини, які дають обґрунтовані підстави вважати, що Відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав. 

Процесуальні дії у суді
29.07.2024 року ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі, та витребувано від органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області висновок щодо доцільності або недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав. 
15 липня 2025 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав ОСОБА_2 .
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 вересня 2025 року підготовче провадження у даній справі було закрито та справа призначена до судового розгляду.
Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, згідно позовної заяви зазначила, що просить розгляд справи проводити без її присутності, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. 
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позовних вимог, вказав, що бажає та має намір піклуватись та спілкуватись із своїми дітьми, але наразі не має такої можливості, оскільки позивачка разом із дітьми змінила адресу та країну проживання, і тільки через це він немає змоги спілкуватись та турбуватись про своїх дітей. 
Представник третьої особи - Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явився, про час та дату судових засідань повідомлялись належним чином, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду не надавали.

Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування.
Як встановлено судом, сторони по справі – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому 05 червня 2013 відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області шлюбі, який розірвано рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20.08.2019 року у справі №495/3721/19.
Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. 
Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 10 жовтня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. 
Згідно довідки № 15 від 01.05.2024 року, виданої КП «ЖЕО №1», ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , склад сім`ї: чоловік ОСОБА_7 , 1989 р.н.; дочка ОСОБА_4 , 2013 р.н., син – ОСОБА_3 , 2017 р.н. 
Як пояснив відповідач, з вересня 2025 року діти разом з матір`ю проживають на території республіки Болгарія. 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Статтями 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №553/2563/15-ц (провадження №61-12305св18)).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 (провадження №61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява №10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява №70879/11) Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21.
Як вбачається із тексту позовної заяви, позивачка ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 підставою позбавлення батьківських прав відповідача зазначила п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Білгород-Дістровської міської ради Одеської області від 14.07.2025 року визначено, що за результатами розгляду даного питання виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки та піклування, прийшов до висновку, що відстуні будь-які докази невиконання ОСОБА_2 , батьківських обов`язків, батько дитини заперечує проти позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_2 , утримує своїх дітей, має бажання приймати участь у вихованні дітей, тому, виконавчий комітет як орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його дітей – сина ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_6 . 
Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідача, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо відповідача ОСОБА_2 як позбавлення його батьківських прав відносно дітей. Судом не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Окрім того, суд звертає увагу, що жодних належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх баьківських обов`язків позивачка суду не надала. Зазначені доводи позивача в позовній заяві не свідчать про остаточне й свідоме ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків, окрім того, вони не підтверджені жодними доказами. 
Проживання дітей та батька у різних країнах на даний час не свідчить про те, що батько дітей не бажає брати участь в їх утриманні і вихованні, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками, а недостатня участь його у вихованні дітей не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав, таке допускається лише за умови винності в умисному ухиленні від виконання батьківських обов`язків, коли змінити поведінку особи неможливо (постанови Верховного Суду від 24 серпня 2022 року у справі №640/13989/19, провадження №61-19388св21, від 22серпня 2022 року у справі № 462/1991/20, провадження №61-21418св21)
Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Сам по собі факт, що батько не у достатній мірі спілкується з дітьми, забезпечує їх матеріально, бере участь у їх вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суд зважує на те, що позбавлення батьківських прав щодо дітей та усвідомлення цього самими дітьми вже несе в собі негативний вплив на їх свідомість, і застосовувати цей захід слід лише як крайню міру впливу та захисту прав дітей.
Отже, позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відповідає їх якнайкращим інтересам, оскільки обставини свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка не надала достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність у застосуванні якого в даному випадку – відсутня. 
Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 липня 2025 року у справі №542/342/24, від 23 липня 2025 року у справі №638/3925/24, від 30 липня 2025 року у справі №279/1536/24. 
Також, як було встановлено у судовому засіданні, згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.06.2019 року, по справі № 495/3720/19 на утримання дітей з відповідача було стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів відповідача. З цього приводу суд зауважує, що факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дітей не може свідчити про свідоме ухилення його від виконання батьківських обов`язків по їх утриманню, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання одного з батьків до надання дітям належного утримання.
Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року, справа №559/1553/16-ц; від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17; від 19 вересня 2019 року, справа №459/1736/16-ц. Наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанови Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №466/9380/17, від 02 червня 2022 року у справі №754/15490/18).
Приймаючи до уваги наведене вище, ретельно дослідивши матеріали справи та надані суду докази, судом встановлено, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів наявності підстав для застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 21, 24, 110, 112, 113, 114 СК України, ст. 81, 89, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача – Орган опіки та піклування Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Повне найменування/ім`я сторін:
Позивач – ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ).
Відповідач – ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ).
Повний текст судового рішення складено 05.02.2026 о 15:00 годині.

Суддя          Юлія ШЕВЧУК