Справа № 144/339/26
Провадження № 2/127/3802/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Сичука М.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач ТОВ «Укр Кредит Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивовано тим, що 14 січня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачем за допомогою вебсайту кредитодавця, який є інформаційно-телекомунікаційною системою товариства, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1331-5321.
Позивач зазначає, що порядок укладення кредитного договору повністю відповідав вимогам Цивільного кодексу України, Законів України «Про електронну комерцію», «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про споживче кредитування».
На підтвердження викладеного позивач зазначає, що перед укладенням договору відповідач самостійно пройшла процедуру реєстрації на офіційному вебсайті товариства, заповнила анкету-заявку, зазначивши необхідні персональні дані, пройшла процедуру ідентифікації та верифікації, ознайомилася з Правилами відкриття кредитної лінії (надання споживчих кредитів), паспортом споживчого кредиту, графіком платежів, таблицею обчислення загальної вартості кредиту, після чого підтвердила свою згоду на укладення кредитного договору шляхом використання одноразового ідентифікатора, отриманого на номер мобільного телефону, зазначений під час реєстрації.
Позивач вказує, що використання відповідачем одноразового ідентифікатора є належним електронним підписом у розумінні Закону України «Про електронну комерцію», а тому укладений між сторонами договір відповідає вимогам письмової форми правочину.
Як зазначає позивач, після підписання договору інформаційно-телекомунікаційною системою товариства були автоматично перераховані кредитні кошти на банківський рахунок, реквізити якого були зазначені відповідачем при оформленні кредиту, чим кредитодавець виконав взяті на себе договірні зобов`язання в повному обсязі.
Згідно з умовами договору відповідачу було надано кредит у розмірі 29 500 грн строком на 300 днів. Умовами договору передбачено комісію за видачу кредиту у розмірі 15 відсотків від суми кредиту, знижену процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,20 відсотка за кожний день користування кредитом та стандартну процентну ставку у розмірі 1,50 відсотка на день.
Позивач зазначає, що відповідно до умов укладеного договору відповідач була зобов`язана своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, а також повернути отримані кредитні кошти у строки та порядку, визначені договором.
Разом із тим, на думку позивача, відповідач свої договірні зобов`язання належним чином не виконала, у встановлені договором строки кредит не повернула, проценти за користування кредитом у повному обсязі не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Позивач зазначає, що нарахування процентів здійснювалося виключно протягом строку кредитування відповідно до умов укладеного договору, без нарахування штрафних санкцій, пені чи інших видів відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
На підтвердження розміру заборгованості позивачем до позовної заяви долучено розрахунок заборгованості, відповідно до якого станом на дату звернення до суду загальний розмір заборгованості відповідача за договором становить 81 223 грн 06 коп., що складається із заборгованості за основною сумою кредиту, нарахованими процентами за користування кредитом та комісією, передбаченою умовами договору.
Посилаючись на положення статей 526, 530, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, Законів України «Про електронну комерцію» та «Про споживче кредитування», позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 1331-5321 від 14 січня 2024 року у загальному розмірі 81 223 грн 06 коп., а також понесені судові витрати, що складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою суду від 26.02.2026 року у справі відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами було направлено відповідачу в установленому законом порядку. 
Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами було направлено відповідачу в установленому законом порядку. 
Відзив на позовну заяву, заяви чи клопотання від відповідача до суду не надходили.
Копію ухвали про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з доданими до неї документами судом було направлено відповідачу за адресою його зареєстрованого місця проживання, яка підтверджується матеріалами справи.
Разом із тим поштове відправлення повернулося до суду без вручення адресату з відміткою оператора поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання, перебування або місцезнаходження, повідомленою цією особою суду, чи зареєстрованою у встановленому законом порядку, якщо така особа не повідомила суду іншої адреси.
Враховуючи наведене, а також те, що судом вжито всіх передбачених процесуальним законом заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи, суд дійшов висновку, що відповідач є належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховний Суд від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, від 14 серпня 2020 року у справі № 904/2584/19, від 13 січня 2020 року у справі № 910/22873/17 та від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18, у яких зазначено, що направлення судом процесуального документа рекомендованим листом за належною адресою є достатнім для визнання обов`язку суду щодо повідомлення учасника справи виконаним, а неотримання кореспонденції з причин, що залежать від адресата, не може свідчити про неналежне повідомлення особи про розгляд справи.
Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 14 січня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено Договір про відкриття кредитної лінії №1331-5321 в електронній формі шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця.
З матеріалів справи вбачається, що укладення договору відбулося шляхом проходження відповідачем процедури реєстрації в особистому кабінеті, ознайомлення з умовами кредитування, паспортом споживчого кредиту, Правилами надання кредиту та іншими документами, після чого відповідач підтвердила свою волю на укладення договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, який був направлений на зазначений нею номер мобільного телефону.
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін та погоджені ними, а також умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Істотними є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів відповідного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною другою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, такий договір вважається укладеним у письмовій формі.
Вказані положення цивільного законодавства узгоджуються із положеннями Закону України «Про електронну комерцію», який є спеціальним законом у сфері укладення електронних правочинів.
Так, відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір є домовленістю двох або більше сторін, оформленою в електронній формі.
Статтею 11 зазначеного Закону визначено порядок укладення електронного договору. Електронний договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) іншою стороною. При цьому акцепт може бути здійснений шляхом вчинення особою дій, що чітко свідчать про прийняття пропозиції укласти договір, якщо зміст таких дій логічно пов`язаний із відповідною пропозицією та інформаційною системою суб`єкта електронної комерції.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронного правочину є використання електронного підпису, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже, використання відповідачем одноразового ідентифікатора для підтвердження укладення кредитного договору відповідає вимогам чинного законодавства та свідчить про належне підписання електронного договору.
Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом.
Так, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 суд зазначив, що введення одноразового ідентифікатора, направленого кредитодавцем на номер телефону позичальника, є належним способом підписання електронного договору, якщо матеріалами справи підтверджується проходження позичальником процедури його укладення.
Подібні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 та від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
Отже, суд доходить висновку, що договір про відкриття кредитної лінії №1331-5321 від 14 січня 2024 року був укладений сторонами відповідно до вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про електронну комерцію», а тому є належною правовою підставою для виникнення між сторонами цивільних прав та обов`язків.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що після укладення договору кредитодавець виконав взяті на себе договірні зобов`язання та перерахував відповідачу кредитні кошти у сумі 29 500 грн, що підтверджується поданими позивачем письмовими доказами.
Факт отримання відповідачем кредитних коштів відповідачем не спростований, будь-яких доказів на підтвердження того, що кредитні кошти не були отримані, або що договір було укладено без її волевиявлення, матеріали справи не містять.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Оскільки відповідач відзиву на позов не подав, доказів на спростування доводів позивача суду не надав, а досліджені судом письмові докази є взаємопов`язаними, послідовними та узгоджуються між собою, суд приходить до висновку, що факт укладення сторонами кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та виникнення між сторонами кредитних правовідносин знайшов своє належне підтвердження під час судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Умовами Кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем передбачено, що тип процентної ставки за користуванням Кредитом фіксована та процентна ставка за користуванням Кредитом не змінюється протягом усього строку користування Кредитом.
Позивач здійснює лише нарахування по процентам за користування кредитом в строк договору, що погоджений між сторонами та не здійснюється будь-яких нарахувань (штраф, пеня) за порушення умов договору.
Проценти за користування кредитом, правове регулювання яких передбачене відповідно ст. ст.ст.1048, 1056 ЦК України, що нараховуються протягом строку договору не є неустойкою (пенею) у разі невиконання (порушення, прострочення) зобов`язань боржником за договором.
Статтею 5 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що до фінансових платіжних послуг належать такі послуги, зокрема, послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» не є банківською установою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність» та відповідно до вищевказаної ліцензії виданої ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС». Таким чином, позивач не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку.
У відповідності до частини першої статті 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено на іншу особу, якщо з умов договору або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто і в такому разі відповідач має прийняти виконання зобов`язання за Кредитним договором, запропоноване за Позивача третьою особою.
Позивач (через партнера АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з яким укладено договір № 4010 про надання послуг в системі LiqPay від 02 грудня 2019 року) видав відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок вказаний відповідачем в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перерахування коштів від ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» через систему платежів LiqPay на підставі договору № 4010 від 02.12.2019 р. на карту отримувача (відповідача), чим виконав свої зобов`язання за Договором своєчасно та в повному обсязі.
Відповідач підтвердив виникнення своїх зобов`язань, відповідно до умов укладеного Кредитного договору, шляхом прийняття виконання зобов`язання кредитодавця, а саме отримавши кредитні кошти відповідач не скористався своїм правом протягом 14 календарних днів з дня укладення Кредитного договору відмовитися від договору без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.
В подальшому, відповідач всупереч умовам Кредитного договору, ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» та ст.ст. 525, 526, 530, 536, 610, 612 ЦК України, порушив вищезазначені умови Кредитного договору і в кінцевому підсумку не повернув в повному обсязі кредит Кредитодавцю, а також не виконав в повному обсязі всі інші свої грошові зобов`язання перед Кредитодавцем за Кредитним договором.
Станом на 13.02.2026 року загальний розмір заборгованості відповідача за Кредитним договором становить: 81 223,06 гривень, а саме: - прострочена заборгованість за кредитом – 19 348,24 гривень, - прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 61 874,82 гривень. 
Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема передати майно, виконати роботу, надати послугу або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку. Таким чином, укладений між сторонами кредитний договір породжує цивільно-правове зобов`язання, що має обов`язковий характер для обох сторін.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Усталена практика Верховного Суду виходить із того, що належне виконання означає не лише фактичне вчинення дій, але й дотримання строків, порядку та розміру платежів, погоджених сторонами.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню саме у цей строк. Прострочення боржника є самостійним видом порушення зобов`язання та тягне наслідки, передбачені статтями 610, 611 ЦК України. Зокрема, відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, а стаття 611 ЦК України визначає правові наслідки такого порушення, серед яких – обов`язок сплатити суму боргу, проценти, а також інші платежі, передбачені договором або законом.
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав його у встановлений строк. У контексті кредитних правовідносин це означає, що з моменту настання строку повернення кредиту або чергового платежу починається прострочення, яке є юридичним фактом для нарахування передбачених договором наслідків.
таття 629 ЦК України закріплює імперативний принцип обов`язковості договору для сторін. Верховний Суд у своїй сталій практиці неодноразово підкреслював, що договір є законом для сторін, а суд не вправі змінювати його умови, якщо вони не суперечать імперативним нормам права.
Спеціальне регулювання кредитних правовідносин міститься у статтях 1048, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати кошти, а позичальник – повернути кредит та сплатити проценти. Стаття 1048 ЦК України визначає право кредитора на проценти від суми позики, розмір яких встановлюється договором. Стаття 1049 ЦК України закріплює обов`язок позичальника повернути позику у строк та в порядку, визначених договором.
Особливого значення у даній категорії спорів набуває стаття 1056-1 ЦК України, яка передбачає, що розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати визначаються договором з урахуванням кредитного ризику та ринкових умов. При цьому судова практика виходить із того, що проценти за користування кредитом є платою за користування грошовими коштами, а не штрафною санкцією, і тому підлягають стягненню незалежно від наявності прострочення як елемент основного зобов`язання.
Верховний Суд у численних постановах (зокрема Касаційного цивільного суду) послідовно виходить із таких правових підходів: проценти за кредитом є складовою основного зобов`язання, а не неустойкою; нарахування процентів припиняється або змінюється виключно у випадках, прямо передбачених договором або законом; часткова сплата боргу свідчить про визнання зобов`язання боржником; суд не може змінювати погоджену сторонами процентну ставку, якщо вона визначена у договорі та не суперечить імперативним нормам. 
Водночас застосування положень Закону України «Про споживче кредитування» є визначальним для оцінки правомірності нарахувань. Відповідно до частини п`ятої статті 8 цього Закону встановлюється обмеження максимальної денної процентної ставки на рівні 1 відсотка від суми кредиту. Це імперативна норма, спрямована на захист споживача від надмірного боргового навантаження та недобросовісної кредитної політики.
З урахуванням цього, суд при вирішенні спору зобов`язаний перевірити, чи не перевищує фактична ефективна ставка за договором встановлений законодавством ліміт. Якщо заявлена кредитором денна ставка перевищує 1%, відповідна частина нарахувань підлягає зменшенню як така, що суперечить імперативній нормі закону. Це узгоджується з підходом Верховного Суду, який у спорах щодо мікрокредитування виходить із пріоритету спеціального закону над умовами договору у разі їх колізії.
У даній справі заявлена договірна ставка (знижена 1,20% та стандартна 1,50% на день) підлягає правовій оцінці саме через призму статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Наявність у договорі умов, що перевищують встановлене законодавством обмеження, створює ризик часткової нікчемності відповідних положень у частині перевищення допустимого рівня нарахувань.
Окремо слід врахувати правову позицію Верховного Суду щодо природи електронних правочинів. Судова практика виходить із того, що використання одноразового ідентифікатора, електронного кабінету та платіжної ідентифікації є належним способом вираження волі сторін і підтверджує факт укладення договору в письмовій формі у розумінні статті 639 ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію».
Таким чином, встановлено наявність трьох ключових елементів зобов`язання: укладений кредитний договір, факт надання грошових коштів кредитодавцем та факт часткового невиконання грошового зобов`язання позичальником. Сукупність цих обставин відповідно до статей 610–612 ЦК України свідчить про порушення зобов`язання та виникнення у кредитора права вимоги на стягнення основного боргу та процентів у межах, дозволених законом і договором.
Загальний підхід судової практики полягає у тому, що при доведеності факту отримання кредитних коштів та неналежного їх повернення позовні вимоги кредитора підлягають задоволенню, однак із обов`язковою перевіркою розрахунку заборгованості на предмет відповідності імперативним нормам цивільного та спеціального законодавства, включно з обмеженням процентної ставки для споживчих кредитів.
Умови кредитного договору в частині встановлення процентної ставки 1,20 % та 1,50 % на день підлягають оцінці судом на предмет їх відповідності імперативним нормам цивільного законодавства та спеціального закону про споживче кредитування.
Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено імперативне обмеження максимальної денної процентної ставки на рівні 1 % від суми кредиту. Зазначена норма має імперативний характер, спрямована на захист слабшої сторони договору – споживача, та не може бути змінена домовленістю сторін.
Отже, умови договору щодо встановлення 1,20 % та 1,50 % на день прямо виходять за межі дозволеного законодавством регулювання. У цій частині вони не створюють правових наслідків у заявленому розмірі, оскільки суперечать імперативній нормі закону.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Недодержання цієї вимоги є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. У даному випадку йдеться не про повну недійсність договору, а про часткову недійсність умов у частині, що перевищує встановлений законом ліміт.
Практика Верховного Суду, зокрема Касаційного цивільного суду, виходить із того, що: умови договору, які суперечать імперативним нормам спеціального закону, не підлягають застосуванню; суд зобов`язаний застосувати норми закону як пріоритетні; у разі завищення процентної ставки у споживчих кредитах суд здійснює перерахунок відповідно до законодавчо допустимого рівня. 
В окремих рішеннях Верховного Суду підкреслено, що суд не змінює умови договору, а виключає з розрахунку ту частину нарахувань, яка не відповідає закону, замінюючи її нормативно допустимим значенням.
Виходячи з імперативної норми частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», максимальна допустима денна ставка становить 1 %.
Отже, при оцінці розрахунку заборгованості суд виходить із граничного законодавчо встановленого рівня, а не з договірного показника, якщо останній є вищим.
Такий підхід обґрунтовується таким: по-перше, імперативна норма спеціального закону має пріоритет над диспозитивними умовами договору; по-друге, застосування завищеної ставки призводить до порушення балансу прав сторін та фактично нівелює захисну функцію закону; по-третє, судова практика Касаційного цивільного суду послідовно виходить із необхідності корекції надмірних нарахувань до меж, встановлених законом.
Таким чином, при визначенні розміру процентів суд застосовує ставку 1 % як максимально допустиму, незалежно від умов договору.
Часткове задоволення позовних вимог обумовлюється тим, що: основна сума кредиту підтверджена належними доказами та підлягає стягненню у повному обсязі; проценти підлягають перерахунку у зв`язку з перевищенням законодавчо встановленого ліміту; частина нарахованих процентів є надмірною та не відповідає імперативним нормам права. 
У зв`язку з цим, суд визнає обґрунтованими вимоги про стягнення основного боргу та частини процентів у межах допустимої ставки, тоді як надлишкова частина процентних нарахувань задоволенню не підлягає.
За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню: у частині стягнення основного боргу та процентів у межах встановленого законом граничного розміру. 
Суд, перевіряючи правильність нарахування процентів за користування кредитом, виходить із імперативного припису частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до якого максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 % від суми кредиту. У зв`язку з цим умови кредитного договору в частині встановлення більшої ставки застосуванню не підлягають у частині перевищення встановленого законом ліміту.
Встановлено, що сума основного боргу (тіло кредиту) становить 19 348,24 грн. Період користування кредитними коштами для цілей нарахування процентів становить 300 календарних днів.
З урахуванням зазначеного, перерахунок процентів здійснюється виходячи з гранично допустимої ставки 1 % на день, а саме: 19 348,24 грн ? 1 % = 19 348,24 грн ? 0,01 = 193,4824 грн, що становить 193,48 грн процентів за один день користування кредитом (з урахуванням математичного округлення до двох знаків після коми).
Загальний розмір процентів за весь період користування кредитом визначається шляхом множення розміру денних процентів на кількість днів користування кредитом: 193,4824 грн ? 300 днів = 58 044,72 грн, або шляхом застосування прямої формули: 19 348,24 грн ? 0,01 ? 300 днів = 58 044,72 грн.
Таким чином, розмір процентів за користування кредитом, перерахований судом із застосуванням граничної ставки 1 % на день відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», становить 58 044,72 грн.
Нарахування процентів у частині, що перевищує зазначений законодавчо встановлений ліміт, є таким, що не відповідає вимогам закону, у зв`язку з чим у цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, до стягнення підлягають проценти за користування кредитом у розмірі 58 044,72 грн.
У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов підлягає задоволенню частково, суд визначає частку задоволених вимог шляхом співвідношення суми задоволених вимог до загальної ціни позову.
Загальна ціна позову становить 81 223,06 грн. Судом задоволено вимоги у розмірі 77 392,96 грн, що становить 95,28 % від заявленої ціни позову.
Відтак, судовий збір, сплачений позивачем у розмірі 2 662,40 грн, підлягає стягненню з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що становить: 2 662,40 грн ? 95,28 % = 2 536,53 грн.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 536,53 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 211, 223, 263,265, 285,289 ЦПК України, ст. 11, 16, 215, 216, 509, 525, 526, 530, 546, 610, 625, 629, 638, 639, 1052, 1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про електронну комерцію», суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором № 1331-5321 від 14.01.2024 року у розмірі 77 392 (сімдесят сім тисяч триста дев`яносто дві) грн 96 коп, яка складається з простроченої заборгованості за тілом кредиту в розмірі 19 348 (дев`ятнадцять тисяч триста сорок вісім) грн 24 коп; процентів за користування кредитом, перерахованих судом із застосуванням граничної ставки 1 % на день за 300 календарних днів у розмірі 58 044 (п`ятдесят вісім тисяч сорок чотири) грн 72 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» судовий збір у розмірі 2 536 (дві тисячі п`ятсот тридцять шість) грн 53 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 273 ЦПК України.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС», код ЄДРПОУ 38548598, місцезнаходження: бульвар Лесі Українки, 26, офіс 407, м. Київ, 01133.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду виготовлений 30.06.2026.

Суддя: