Справа № 169/811/25
Провадження № 2/169/204/26

ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року       селище Турійськ 

Турійський районний суд Волинської області в складі
головуючого Тітівалова Р. К.,
з участю
секретаря судового засідання Веремчук Л. Ю.,
відповідачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі й гідності померлої особи, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про захист честі й гідності померлої особи, зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди.
Позов мотивував тим, що він є сином військовослужбовця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
11 квітня 2025 року на п`ятдесят третій сесії Луківської селищної ради восьмого скликання вирішувалося питання присвоєння Комунальному закладу «Школа мистецтв» Луківської селищної ради імені Богданчука Андрія Павловича, під час якої відповідачка ОСОБА_1 виступила з промовою такого змісту: «Офіційно в 2005 році ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, вчинених групою осіб: хуліганство, поєднане з вчиненням тілесних ушкоджень із застосуванням спеціально пристосованих предметів для нанесення тілесних ушкоджень, грабіж, замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім шляхом. Друге, є постраждалі, які живі на сьогоднішній день, що я підкреслюю, від вчинення його злочинів щодо них, які по нині проживають на території громади і не тільки нашої громади. Ці люди не зверталися до правоохоронних органів через побоювання фізичної розправи щодо них та членів їхніх сімей по ділу формування, організатором якого саме був він, і був причетний до вбивства своїх родичів в місті Любомлі.». 
Вказуючи, що твердження відповідачки про вчинення ОСОБА_3 зазначених кримінальних правопорушень, а також його причетність до вбивства своїх родичів в місті Любомль, є неправдивими, такими, що не підтверджені жодними доказами, порочать честь і гідність померлої особи, а також у зв`язку з порушенням його особистих немайнових прав, оскільки він «як найближчий родич померлого буде нести тягар ярма родича злочинця», просив визнати недостовірною та такою, що порушує право на повагу до честі та гідності інформацію відносно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , поширену відповідачкою 11 квітня 2025 року на п`ятдесят третій сесії Луківської селищної ради восьмого скликання вищевказаного змісту; зобов`язати відповідачку спростувати недостовірну інформацію на черговому засіданні сесії Луківської селищної ради, а також шляхом публікації спростування недостовірної інформації в одному із будь-яких засобів масової інформації, який здійснює діяльність на території Ковельського району Волинської області; стягнути з відповідачки на його користь 20 000 гривень моральної шкоди та судові витрати. 
Відповідачка ОСОБА_1 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що твердження у її промові під час виступу на п`ятдесят третій сесії Луківської селищної ради восьмого скликання є правдивими та підтверджуються документами, наявними у кримінальній справі № 1-3/09, що розглядалася Турійським районним судом Волинської області. Крім того, вказувала, що своїм виступом на засіданні селищної ради повідомила вищевказану інформацію про ОСОБА_3 не з метою порочити честь і гідність померлої особи, а для того, щоб закликати депутатів до прийняття рішення відповідно до чинного законодавства (а. с. 46-47). 
У судовому засіданні позивач (засідання 12 лютого 2026 року) та його представниця позов підтримали із викладених у ньому підстав та просили його задовольнити.
У судове засідання 13 травня 2026 року позивач та його представниця не з`явилися. 12 травня 2026 року представниця позивача подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності та без участі позивача (а. с. 136).
Відповідачка у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову.
Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Суд встановив, що позивач ОСОБА_2 є сином ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7 на звороті, 9). 
04 квітня 2025 року директорка КЗ «Школи мистецтв» Луківської селищної ради Тетяна Сачук звернулася до голови Луківської ОТГ з проханням винести на розгляд наступної сесії Луківської селищної ради питання про присвоєння вказаному закладу імені ОСОБА_3 як такого, що причетний до діяльності КЗ «Школи мистецтв». До свого клопотання додала ряд документів (а. с. 10-20). 
Відповідно до витягу з протоколу п`ятдесят третьої сесії Луківської селищної ради восьмого скликання від 11 квітня 2025 року № 53 у порядку денному слухали, зокрема, питання про розгляд клопотання директорки КЗ «Школи мистецтв» Луківської селищної ради Тетяни Сачук, за результатами якого рішення не прийняте (а. с. 22-23). 
Із цього витягу видно, що під час сесії виступала відповідачка ОСОБА_1 з промовою такого змісту: «Офіційно в 2005 році ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, вчинених групою осіб, хуліганство, поєднане з вчиненням тілесних ушкоджень із застосуванням спеціально пристосованих предметів для нанесення тілесних ушкоджень, грабіж, замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім шляхом. Друге, є постраждалі, які живі на сьогоднішній день, що я підкреслюю, від вчинення його злочинів щодо них, які по нині проживають на території громади і не тільки нашої громади. Ці люди не зверталися до правоохоронних органів через побоювання фізичної розправи щодо них та членів їхніх сімей по ділу формування, організатором якого саме був він, і був причетний до вбивства своїх родичів в місті Любомлі.» 
Вказане підтверджується також відеозаписом п`ятдесят третьої сесії Луківської селищної ради восьмого скликання (а. с. 27).
У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб – на свій вибір.
Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь і гідність є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Згідно зі статтею 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до частин першої та другої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.
Інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (частина перша статті 200 ЦК України).
Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.
Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Положеннями частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.
У рішенні від 08 липня 1986 року у справі Lingens v. Austria (заява № 12/1984/84/131) ЄСПЛ розрізнив факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У цій справі ЄСПЛ зазначив, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе».
У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зазначено, що: «Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом – це передумова плюралізму поглядів».
У постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 757/43705/19-ц (провадження № 61-9538св20) зроблено такі висновки: «Під час розгляду справ про захист ділової репутації шляхом визнання інформації недостовірною завданням суду є забезпечення балансу прав та свобод учасників інформаційних правовідносин щодо недопущення поширення інформації, яка не відповідає дійсності, – з одного боку (приватний інтерес), а з іншого – недопущення ситуації, коли такі позови використовуються з метою обмеження загальних засад свободи слова, права громадськості бути обізнаною (публічний інтерес). Розглядаючи зазначені спори, суд зобов`язаний виважено підійти до необхідності обмеження свободи вираження поглядів та ретельно обґрунтувати ухвалене рішення щодо наявності в інформації, яка визнається недостовірною, ознак реального завдання шкоди репутації, порушення прав інших осіб, з метою забезпечення професійного захисту журналістики та недопущення надмірного втручання в право громадськості на отримання інформації».
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істиною чи хибною і неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2025 року в cправі № 910/11308/24, від 08 серпня 2019 року в справі № 910/19082/16, від 13 березня 2024 року в справі № 712/10999/22.
Під час розгляду цієї справи за клопотанням відповідачки були витребувані докази.
Так, відповідно до постанови про притягнення як обвинуваченого від 16 травня 2005 року, винесеної слідчою ОСОБА_1 , ОСОБА_3 пред`явлене було обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 296, частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України (а. с. 69):
- хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, вчинене групою осіб та з застосуванням предметів, спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень;
- грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб із застосуванням фізичного насильства до потерпілого, що не є небезпечним для його життя та здоров`я.
В обвинувальному висновку, окрім зазначених злочинів, ОСОБА_3 інкриміновано також вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 15 частиною другою статті 153 Кримінального кодексу України: незакінчений замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприродним способом групою осіб, який не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі (а. с. 73-78).
Вироком Турійського районного суду Волинської області від 26 лютого 2009 року ОСОБА_3 за обвинуваченням за частиною третьою статті 15 частиною другою статті 153 Кримінального кодексу України виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного злочину (а. с. 90 на звороті).
У цій частині вирок залишений без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області та набрав законної сили (а. с. 94 на звороті).
Вироком Турійського районного суду Волинської області від 17 вересня 2009 року, який набрав законної сили, ОСОБА_3 засуджений за вчинення злочинів, передбачених частиною четвертою статті 296, частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України до п`яти років позбавлення волі з іспитовим строком на три роки (а. с. 99).
Аналіз наведених судових рішень дає достатні підстави для висновку, що висловлені на п`ятдесят третій сесії Луківської селищної ради твердження відповідачки ОСОБА_1 в частині «Офіційно в 2005 році ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, вчинених групою осіб, хуліганство, поєднане з вчиненням тілесних ушкоджень із застосуванням спеціально пристосованих предметів для нанесення тілесних ушкоджень, грабіж» є правдивими, відповідають дійсності, містять відомості про події та факти, які мали місце в житті ОСОБА_3 .
Проте, під час судового розгляду відповідачка не надала суду жодних належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 за життя вчинив також інші злочини, потерпілі від яких особи живі на день поширення такої інформації (11 квітня 2025 року) і до правоохоронних органів не зверталися у зв`язку з погрозами ОСОБА_3 , а також щодо причетності ОСОБА_3 до вбивства своїх родичів у місті Любомль.
Якщо особа була виправдана вироком суду, це означає, що вона вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а факт «притягнення до кримінальної відповідальності» в минулому не має юридичних наслідків судимості. 
Виправдувальний вирок – це остаточне рішення, яке знімає всі звинувачення. 
Згідно з статтею 62 Конституцією України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Щодо твердження відповідачки про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім шляхом, то воно суперечить вироку суду, яким ОСОБА_3 був виправданий у вчиненні інкримінованого йому незакінченого замаху на вчинення зазначеного злочину в зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного злочину.
Фраза «притягувався до кримінальної відповідальності» означає, що особа була офіційно підозрюваною або обвинуваченою і процес завершився ухваленням судом обвинувального вироку. 
Притягнення – це процесуальна дія (підозра, обвинувачення), тоді як відповідальність – це наслідок обвинувального вироку.
Той факт, що ОСОБА_3 обвинувачувався за частиною третьою статті 15 частиною другою статті 153 Кримінального кодексу України жодних юридичних наслідків немає, у зв`язку з чим підстави стверджувати, що останній «притягувався до кримінальної відповідальності за замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім шляхом» відсутні, оскільки він не був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення зазначеного злочину.
І, навпаки, виправдувальний вирок в означеній частині обвинувачення – це остаточне судове рішення, яким з ОСОБА_5 зняті такі звинувачення.
На переконання суду стверджувати, що виправдана особа «притягувалася до кримінальної відповідальності», юридично некоректно, оскільки виправдувальний вирок означає, що особа не була визнана винною, а, отже, кримінальна відповідальність не настала, навіть, якщо досудове розслідування та судовий розгляд тривали за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року, що має місце в розглядуваній справі. 
У випадку виправдання особи використання фрази «притягувався до кримінальної відповідальності» є порушенням принципу презумпції невинуватості.
З огляду на вказане, фактичні твердження відповідачки в частині, що «Офіційно в 2005 році ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності за замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім шляхом. Друге, є постраждалі, які живі на сьогоднішній день, що я підкреслюю, від вчинення його злочинів щодо них, які по нині проживають на території громади і не тільки нашої громади. Ці люди не зверталися до правоохоронних органів через побоювання фізичної розправи щодо них та членів їхніх сімей по ділу формування, організатором якого саме був він, і був причетний до вбивства своїх родичів в місті Любомлі.» є недостовірною інформацією, оскільки не відповідають дійсності, тобто містять відомості про події та факти, яких не існувало взагалі.
Щодо спростування недостовірної інформації.
Статтею 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Право на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім`ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Позивач є сином ОСОБА_3 та в контексті положень статті 277 ЦК України має право на спростування недостовірної інформації щодо батька, який помер, у зв`язку з чим позов в частині зобов`язання відповідачки спростувати інформацію, визнану судом недостовірною, слід задовольнити.
Водночас вимогу в частині зобов`язання відповідачки спростувати недостовірну інформацію шляхом публікації в одному з будь-яких на власний вибір засобів масової інформації, який веде свою діяльність на території Ковельського району Волинської області, суд вважає необґрунтованою та безпідставною, оскільки жодних публікацій щодо ОСОБА_3 в засобах масової інформації від імені відповідачки не було, а відповідно до вимог статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Щодо стягнення моральної шкоди.
Відповідно до частини першої статті 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню, 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, в приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди для відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. 
З огляду на вказане, грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Такі висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Відповідно до зазначених норм матеріального права, враховуючи характер та глибину душевних страждань позивача, яких він зазнав в зв`язку з поширенням недостовірної інформації, яка порушує право на повагу до честі й гідності його покійного батька, який брав участь в бойових діях по захисту незалежності України, а також, що поширення такої інформації призвело до негативних змін у звичному й повсякденному житті позивача, пригніченого емоційного стану, психологічного стресу, тривожності, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позов в частині про стягнення моральної шкоди підлягає до часткового задоволення і з відповідачки слід стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4000 гривень, що буде справедливою сатисфакцією за заподіяну позивачу моральну шкоду.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
Позивач сплатив судовий збір за дві вимоги немайнового характеру у розмірі 2422 гривні 40 копійок та за одну вимогу майнового характеру у розмірі 3028 гривень (а. с. 33, 34).
З огляду на те, що обидві вимоги позивача немайнового характеру (2422 гривні 40 копійок) задоволені судом частково (де принцип пропорційності застосувати неможливо), то з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1211 гривень 20 копійок та пропорційно (20 %) до розміру задоволеної вимоги майнового характеру 605 гривень 60 копійок (3028 грн * 20% = 605.60 грн), а всього – 1816 гривень 80 копійок судового збору.
На підставі викладеного, статей 23, 200, 201, 277, 280, 297 Цивільного кодексу України, Закону України «Про інформацію», та керуючись статтями 141, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати недостовірною та такою, що порушує право на повагу до честі та гідності ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , інформацію, поширену ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на засіданні п`ятдесят третьої сесії Луківської селищної ради восьмого скликання, такого змісту: «Офіційно в 2005 році ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності за замах на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім шляхом. Друге, є постраждалі, які живі на сьогоднішній день, що я підкреслюю, від вчинення його злочинів щодо них, які по нині проживають на території громади і не тільки нашої громади. Ці люди не зверталися до правоохоронних органів через побоювання фізичної розправи щодо них та членів їхніх сімей по ділу формування, організатором якого саме був він, і був причетний до вбивства своїх родичів в місті Любомлі.». 
Зобов`язати ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, зазначену в абзаці другому резолютивної частини цього рішення, на наступній після набрання цим рішенням законної сили черговій сесії Луківської селищної ради у такий же спосіб, у який вона була поширена, – шляхом виступу на сесії.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень.
У решті позову відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Представниця позивача: ОСОБА_6 , адреса місця знаходження: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідачка: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий 

Повне рішення складене 13 травня 2026 року.