Справа № 461/305/26 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р. 
Провадження № 22-ц/811/293/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П.,
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Костюк С.О.;
позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 20 січня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення її позову до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» про визнання договору недійсним, у якій просила заборонити ЛКП «Старий Львів» «використовувати договір управління багатоквартирним будинком по АДРЕСА_1 від 29.08.2019 року як підставу для нарахування платежів та формування фінансових вимог до ОСОБА_1 ».
Вимоги заяви обґрунтовуються тим, що «незважаючи на наявність судового спору відповідач продовжує застосовувати спірний договір як підставу для нарахування платежів та формування фінансових вимог до позивача, що створює ризик істотного та непропорційного втручання у її майнові права» (а.с.1-3).

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні заяви позивачки про забезпечення позову відмовлено (а.с. 8-9).

Вищезгадану ухвалу оскаржила позивачка.
Апелянт просить ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 20 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що предмет спору неконкретизований, хоча договір, дата, об`єкт та спосіб його використання чітко визначені, а відсутність реєстраційного договору «не може ставитись у вину позивачці, оскільки саме відповідач є розпорядником цього документа та використовує його у господарській діяльності».
Також вважає, що суд неправильно застосував ст. 149 ЦПК України, ототожнивши забезпечення позову з ризиком невиконання рішення в майбутньому, і не врахував триваючий характер нарахувань, формування нової заборгованості та ризик окремих позовів до позивачки.
Вважає, що запропонований захід є мінімальний, співмірний та прямо пов`язаний з предметом спору, що відповідає вимогам процесуального закону (а.с. 14-17).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25.05.2016 року, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Таким чином забезпечення позову покликане забезпечити належне виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тобто вплинути на можливе утруднення його виконання чи сприяти уникненню можливості його невиконання. Вказані заходи не стосуються інших можливих подальших наслідків, що можуть виникнути внаслідок задоволення позовних вимог.
При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» встановлено, що ухвала про забезпечення позову повинна включати мотивувальну частину, де поряд із зазначенням мотивів, із яких суд (суддя) дійшов висновку про обґрунтованість припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення, наводиться посилання на закон, яким суд керувався при постановленні ухвали.

Відмову у задоволенні заяви позивачки про забезпечення її позову про визнання договору недійсним суд мотивував тим, що (зокрема) позивачкою не подано до суду належних та допустимих доказів того, що не накладення заборони Львівському комунальному підприємству «Старий Львів» використовувати договір управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_1 від 29.08.2019 року (як підставу для нарахування платежів та формування фінансових вимог) може призвести до невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення цього позову, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення - без наведення відповідного обґрунтування - не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
В апеляційній скарзі не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваної ухвали (які саме обставини та (чи) докази, що мають значення для справи, судом встановлені та (чи) оцінені неповно та (або) неправильно); які саме нові обставини і (або) докази підлягають встановленню, дослідженню чи оцінці в ході апеляційного розгляду справи тощо; так само, як у ній не наведено заперечень проти доказів, використаних судом першої інстанції.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів вважає, що підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні і апеляційну скаргу на неї, доводи якої висновків оскаржуваної ухвали не спростовують, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду міста Львова від 20 січня 2026 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 04 травня 2026 року.

Головуючий :        Цяцяк Р.П.

Судді:         Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.