ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 380/4120/24
адміністративне провадження № К/990/46454/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 380/4120/24
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року (головуючий суддя - Онишкевич Т.В., судді: Сеник Р.П., Судова-Хомюк Н.М.), 
УСТАНОВИВ: 
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі - відповідач, В/ч НОМЕР_1 ), у якому просив стягнути з відповідача на його користь 56 946,22 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що був виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення 18.09.2018, однак у день звільнення відповідач не провів із ним повного розрахунку. У зв`язку з цим позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статей 116, 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
Стислий виклад обставин справи, установлених судами першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 вересня 2018 року № 207 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 18 вересня 2018 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 380/8660/21, зміненим постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2022 року, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період із січня 2015 року по лютий 2018 року та зобов`язано військову частину нарахувати і виплатити відповідну індексацію із вирахуванням уже виплачених протягом спірного періоду сум.
На виконання цього рішення військова частина нарахувала позивачу індексацію із застосуванням базового місяця вересня 2015 року та березня 2018 року, що позивач вважав помилковим. 
За наслідками нового судового спору рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі № 380/18673/22, зміненим постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року, на військову частину НОМЕР_1 покладено обов`язок нарахувати і виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця січня 2008 року.
На виконання зазначених судових рішень відповідач 29 січня 2024 року нарахував та виплатив ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення у розмірі 79 234,28 грн, що підтверджується випискою по рахунку.
Вважаючи, що станом на день виключення зі списків особового складу з ним не було проведено повного розрахунку, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (в частині невиплати індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням базового місяця січня 2008 року) у розмірі 56 946, 22 гривень.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні мав бути проведений в день звільнення, тобто 18 вересня 2018 року, проте належні до виплати суми індексації грошового забезпечення у розмірі 79 234,28 грн були виплачені лише 29 січня 2024 року (на виконання рішення суду у справі № 380/18763/22 про стягнення сум індексації). За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.
Визначаючи розмір відшкодування, суд поділив спірний період на два: з 19.09.2018 по 18.07.2022 - до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, яким введено шестимісячне обмеження, та з 19.07.2022 по 28.01.2024 - після набрання ним чинності. До першого періоду суд застосував принцип співмірності, встановивши частку невиплаченої індексації відносно загальної суми середнього заробітку за час затримки; до другого - обмеження шістьма місяцями відповідно до чинної редакції статті 117 КЗпП України. 
Водночас із урахуванням принципу диспозитивності (суд не може вийти за межі позовних вимог і стягнути більше, ніж просив позивач) суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову та стягнення на користь ОСОБА_1 визначеної ним суми у розмірі 56 946,22 грн.
Восьмий апеляційний адміністративний суд постановою від 28 жовтня 2024 року скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач виключений зі списків особового складу 18 вересня 2018 року, й безпосередньо після звільнення між ним та відповідачем не виникло жодного спору щодо нарахованих і виплачених сум - здійснений розрахунок не був спірним. Лише у травні 2021 року, тобто майже через три роки після звільнення, позивач звернувся до суду з вимогами про виплату індексації грошового забезпечення за період з січня 2015 року по лютий 2018 року.
Оскільки спір щодо належних позивачу при звільненні сум виник через тривалий час після його фактичного звільнення, суд апеляційної інстанції зазначив, що у спірних правовідносинах відсутні передбачені частиною другою статті 117 КЗпП України умови для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення такого відшкодування. При цьому суд послався на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 листопада 2022 року у справі № 380/693/20. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року та залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року.
Як підставу оскарження постанови суду апеляційної інстанції скаржник, посилаючись на підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), визначив пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
На обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України позивач зазначив, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції застосував норми матеріального права, а саме статтю 117 КЗпП України, без урахування висновків, викладених, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 та у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 25 квітня 2024 року у справі № 460/49364/22, від 23 травня 2024 року у справі № 260/1754/23.
Верховний Суд ухвалою від 12 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Відповідач не подав відзив на касаційну скаргу, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої та апеляційної інстанцій.
Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
Джерела права. 
У частині другій статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами частини першої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині четвертій статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу В/ч та усіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому разі повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу В/ч та усіх видів забезпечення) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19 липня 2022 року набрав чинності Закон № 2352-IX, яким внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України, текст статті 117 якого викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачених пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Як установлено судами, ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 18 вересня 2018 року, а остаточний розрахунок із ним відповідач провів на виконання судових рішень у справах № 380/8660/21 та № 380/18673/22 - 29 січня 2024 року, виплативши індексацію грошового забезпечення у розмірі 79 234,28 грн.
Як зазначила, серед іншого, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, на висновки якої посилається скаржник у касаційній скарзі, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного із врахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи відповідні критерії.
Отже, спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі охоплює період з 19 вересня 2018 року до 28 січня 2024 року.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач виключений зі списків особового складу 18 вересня 2018 року, і безпосередньо після звільнення у нього не виникло жодних зауважень щодо нарахованих і виплачених сум - здійснений розрахунок не був спірним. Лише у травні 2021 року, тобто майже через три роки після звільнення, позивач звернувся до суду з вимогами про виплату індексації грошового забезпечення. Отже, спір про належні позивачу суми при звільненні виник через значний час після звільнення, у зв`язку з чим, на думку апеляційного суду, не настало передбачених частиною другою статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. При цьому суд апеляційної інстанції послався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28 листопада 2022 року у справі № 380/693/20.
Верховний Суд не погоджується з таким правовим підходом суду апеляційної інстанції та звертає увагу на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (з урахуванням висновків постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц), зокрема про наявність передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо остаточний розрахунок відбувся на підставі виконання судового рішення. 
Указана правова позиція, зокрема щодо наявності передбачених статтею 117 КЗпП України підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, якщо навіть остаточний розрахунок відбувся на підставі виконання судового рішення, не піддавалася зміні (відступу).
У силу приписів пункту 1 частини другої статті 45 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, попри те, що безпосередньо стосувався іншого аспекту застосування статті 117 КЗпП України (питання, чи припиняється обов`язок роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку після ухвалення судового рішення про стягнення належних працівнику сум), не піддавався зміні чи відступу і залишається релевантним для застосування статті 117 КЗпП України в цілому.
Верховний Суд, спираючись на цю позицію Великої Палати, неодноразово наголошував, що жодною нормою права не обмежено строку, коли особа після виплати належних їй при звільненні сум може звернутися до роботодавця або безпосередньо до суду щодо незгоди з їхнім розміром, що в подальшому впливає на її право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Саме на цій усталеній правовій позиції Великої Палати, з урахуванням пізнішої та сталої практики Верховного Суду, зокрема постанови від 24 січня 2025 року у справі № 380/1607/24, в якій застосовано аналогічний підхід до подібних правовідносин, і ґрунтується застосування статті 117 КЗпП України у цій справі.
Спірний період стягнення середнього грошового забезпечення у цій справі охоплює період з 19 вересня 2018 року по 28 січня 2024 року, який варто умовно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19 липня 2022 року) і після цього. 
Період з 19 вересня 2018 року по 18 липня 2022 року регулюється попередньою редакцією статті 117 КЗпП України, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців, однак із можливістю застосування принципу співмірності в разі істотного дисбалансу між простроченою сумою та середнім заробітком за час затримки. 
Також період з 19 липня 2022 року по 28 січня 2024 року регулюється чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка обмежує виплату шістьма місяцями.
Отже, у межах цієї справи належить ураховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їхнє виконання підлягає встановленню, зокрема: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачу при звільненні виплат. 
А також належить ураховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, якою законодавець обмежив виплату середнього заробітку шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівнику.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою, зокрема, у постановах від 15 лютого 2024 року у справі № 420/11416/23, від 10 квітня 2024 року у справі № 360/380/23, від 30 квітня 2024 року у справі № 560/6962/23, від 23 травня 2024 року у справі № 580/9003/23, які прийняті пізніше, ніж постанова від 28 листопада 2022 року у справі № 380/693/20, висновки якої суд апеляційної інстанції застосував у цій справі.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23, тлумачачи статтю 117 КЗпП України в редакції, чинній після 19 липня 2022 року, дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд і в межах цього шестимісячного строку може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд звертає увагу, що правова позиція суду касаційної інстанції має насамперед спиратися на чинне на момент виникнення спірних правовідносин нормативне регулювання, оскільки його зміна впливає на застосування такої позиції до відносин, які виникли вже після внесення відповідних змін.
Аналогічне питання вже розглядалося Судовою палатою з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (постанова від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22), і сформульований нею висновок є застосовним до правовідносин, що розглядаються у цій справі.
Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 117 КЗпП України та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Суд першої інстанції натомість правильно застосував положення статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (із застосуванням принципу співмірності), і після цього (з обмеженням виплати шістьма місяцями без застосування принципу співмірності), та визначив суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з меж заявлених позовних вимог (56 946,22 грн), що не оскаржується у межах цього касаційного провадження.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2025 року у справі № 380/1607/24.
Доводи касаційної скарги, які були підставою для відкриття касаційного провадження, знайшли своє підтвердження під час перегляду судом касаційної інстанції оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.
Згідно зі статтею 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, оскаржувана постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року - скасуванню, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року - залишенню в силі.
Висновки щодо розподілу судових витрат
Ураховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору та немає підтвердження понесення інших судових витрат у зв`язку з розглядом справи, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 139, 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року у справі № 380/4120/24 скасувати.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2024 року у справі № 380/4120/24 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько