ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 м.Дніпро 
Справа № 904/3565/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.
за участі:
секретаря судового засідання - Кахикало А.С.
прокурора – Волкогон Т.В.
представника позивача – Скосарев І.Д.
представника відповідача – Хандога В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі 904/3565/25 (суддя Мілєва І.В.) про залишення позовної заяви без розгляду, у справі
за позовом Дніпропетровської обласної прокуратури, Дніпропетровська область, м. Дніпро в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, Дніпропетровська область, м. Дніпро 
до Дніпропетровського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України, Дніпропетровська область, м. Дніпро 
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , Дніпропетровська область, м. Дніпро 
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_2 , Дніпропетровська область, м. Дніпро 
третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3 , Дніпропетровська область, м. Дніпро 
третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – ОСОБА_4 , Дніпропетровська область, м. Дніпро 
третя особа-5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_5 , Дніпропетровська область, м. Дніпро 
третя особа-6, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_6 , Дніпропетровська область, м. Дніпро
третя особа-7, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_7 , Дніпропетровська область, м. Дніпро
третя особа-8, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_8 , Дніпропетровська область, м. Дніпро
третя особа-9, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_9 ,Дніпропетровська область, м. Дніпро
третя особа-10, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_10 ,Дніпропетровська область, м. Дніпро 
про витребування та повернення нерухомого майна 
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Дніпропетровська обласна прокуратура звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Дніпропетровського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України (далі — Підприємство), в якій просила суд:
- витребувати у Підприємства на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 , квартиру АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_4 ;
- зобов`язати Підприємство повернути Дніпровській міській раді ІV під`їзд 2, 3, 4, 5 поверхів (квартири АДРЕСА_5 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне нерухоме майно є власністю Дніпровської міської територіальної громади та належить до житлового фонду міста. Частина квартир житлового будинку вибула із комунальної власності шляхом проведення 17.09.2020 державної реєстрації речових прав на підставі документів, які належність майна на праві власності не підтверджують. Спірні приміщення мають статус житлових квартир, в установленому законом порядку цей статус не змінювався, процедура приватизації щодо спірного майна на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не проводилася. Вимога про витребування квартир обґрунтована положеннями ст. ст. 387, 400 ЦК України, а вимога про повернення майна — положеннями ч. 1 ст. 391 ЦК України.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 04.07.2025 (суддя Фещенко Ю.В.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 (суддя Мілєва І.В.) клопотання Підприємства про залишення позовної заяви без руху задоволено. Позовну заяву Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради залишено без руху та запропоновано Дніпропетровській обласній прокуратурі у строк до 16.03.2026 включно усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду: оцінки вартості спірного нерухомого майна, здійсненої в порядку, визначеному законом, чинної на дату подання позовної заяви; документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі № 904/3565/25 позовну заяву Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Дніпропетровського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України про витребування та повернення нерухомого майна залишено без розгляду.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що ухвалою від 02.03.2026 позовну заяву залишено без руху та запропоновано прокурору усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду оцінки вартості спірного нерухомого майна та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, у строк до 16.03.2026 включно. Суд зазначив, що станом на 18.03.2026 прокурор/позивач не виконали вимоги ухвали від 02.03.2026 та не усунули недоліки позовної заяви. Посилаючись на ч. 13 ст. 176 ГПК України, суд дійшов висновку, що оскільки встановлений строк на усунення недоліків позовної заяви закінчився і прокурором/позивачем не усунуті недоліки позовної заяви, позовна заява підлягає залишенню без розгляду.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся перший заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі 904/3565/25 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Прокурор наголошує, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту. На підтвердження цієї позиції апелянт посилається на постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц, від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17, від 17.11.2023 у справі № 910/12832/21, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20), від 22.02.2024 у справі № 990/150/23.
Апелянт вказує, що прокурором у позовній заяві викладено вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі ст. ст. 387, 400 ЦК України та повернення нерухомого майна на підставі ч. 1 ст. 391 ЦК України, і саме цим вимогам суд має надавати оцінку під час розгляду справи по суті. Процесуальних дій щодо зміни підстав та предмета позову із застосуванням ст. 388 ЦК України прокурором не вчинялось. Суд першої інстанції, без дослідження матеріалів справи, надав оцінку підставам звернення прокурора із позовом та висунув припущення, що обраний спосіб захисту може призвести до негативних наслідків для відповідача, чим порушив гарантії рівності учасників судового процесу та позбавив позивача права на розгляд його справи у господарському суді з підстав, зазначених у позові.
Прокурор зазначає, що ч. 5 ст. 390 ЦК України передбачає можливість постановлення рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Однак невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду виключає можливість постановлення рішення про витребування майна від добросовісного набувача, але не виключає можливість розгляду справи за позовом прокурора та ухвалення судом рішення про витребування майна у недобросовісного набувача. Таким чином, ч. 5 ст. 390 ЦК України не поширюється на випадки подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача. Питання добросовісності чи недобросовісності набувача може бути вирішене судом лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.
Апелянт звертає увагу, що у випадку встановлення обставин недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування ч. 5 ст. 390 ЦК України, а у разі встановлення обставин добросовісності — відмовляє у задоволенні позову, застосовуючи ч. 5 ст. 390 ЦК України, з огляду на обрання неналежного способу захисту та неможливість застосування положень ст. 388 ЦК України через невнесення прокурором вартості майна на депозитний рахунок суду. Вказані обставини можуть бути встановлені виключно на стадії судового розгляду.
Щодо надання документів, які підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів, апелянт зазначає, що на прокурора, який здійснює представництво інтересів держави, обов`язок замовлення оцінки майна законодавцем не покладено, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» замовниками оцінки можуть бути особи, яким зазначене майно належить на законних підставах, а прокурор не є власником спірного об`єкта. При цьому прокурором під час звернення до суду надано докази вартості квартир № 47, 48, 49, 54, які долучені до позову та містяться у матеріалах справи. Крім того, законом не передбачено вимог надання до суду доказів вартості майна, щодо якого усуваються перешкоди у користуванні та розпорядженні на підставі ч. 1 ст. 391 ЦК України, оскільки вказана вимога є немайновою і не є вимогою про витребування майна за своєю суттю.
Апелянт також зазначає, що за обставин справи «набувач, який може бути визнаний судом добросовісним» та особа, до якої можуть бути заявлені вимоги про компенсацію вартості майна, є однією й тією ж особою — Підприємством (відповідачем).
Прокурор посилається на те, що пунктом 4 Закону України від 12.03.2025 № 4292-ІХ зобов`язано Кабінет Міністрів України протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим Законом розробити та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, однак зазначені питання Кабінетом Міністрів України не врегульовано, а тому механізм реалізації нововведених норм ЦК України на цей час відсутній. Відтак, чинність Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-ІХ щодо зворотної дії в часі в частині умов та порядку компенсації не може бути застосована з урахуванням відсутності механізму її реалізації.
На підтвердження цієї позиції апелянт посилається на постанови Верховного Суду від 12.11.2025 у справі № 127/8274/24, від 19.11.2025 у справі № 523/14914/24, від 01.12.2025 у справі № 354/419/25, від 10.12.2025 у справі № 354/417/25, від 14.01.2026 у справі № 354/160/25, від 28.01.2026 у справі № 922/2555/21, від 28.01.2026 у справі № 363/4768/25, від 04.02.2026 у справі № 354/358/25, від 11.02.2026 у справі № 127/8322/25, від 03.03.2026 у справі № 906/233/25, від 04.03.2026 у справі № 922/3562/21. Зокрема, у пункті 6.17 постанови від 04.03.2026 у справі № 922/3562/21 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду вказав, що положення ч. 5 ст. 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача, разом з тим, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача наведені приписи ст. 390 ЦК України не підлягають застосуванню. У пункті 6.18 цієї ж постанови зазначено, що у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі ст. 387 ЦК України без застосування приписів ч. 5 ст. 390 ЦК України, натомість у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі ч. 5 ст. 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу
Дніпропетровське обласне спеціалізоване ремонтно-будівельне підприємство протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги Дніпропетровської обласної прокуратури та вважає ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі № 904/3565/25 законною та обґрунтованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, такими, що не відповідають дійсності, посилаючись на наступне:
Відповідач зазначає, що ухвалою від 02.03.2026 суд першої інстанції задовольнив клопотання Підприємства про залишення позовної заяви без руху та запропонував прокурору усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду оцінки вартості спірного нерухомого майна та документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна у строк до 16.03.2026 включно. Станом на 18.03.2026 прокурор/позивач не виконали вимоги ухвали та не усунули недоліки позовної заяви, у зв`язку з чим позовна заява відповідно до ч. 13 ст. 176 ГПК України була залишена без розгляду. Ухвала від 02.03.2026 не була скасована в установленому порядку і набрала законної сили, а отже є обов`язковою для виконання.
Відповідач посилається на те, що 09.04.2025 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилання захисту прав добросовісного набувача» (Закон № 4292-ІХ), яким доповнено ст. 390 ЦК України частиною п`ятою, що передбачає обов`язок суду одночасно із задоволенням позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача вирішити питання про компенсацію вартості такого майна, а рішення про витребування постановляється за умови попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду. Також доповнено ст. 164 ГПК України частиною шостою, яка зобов`язує додавати до позову документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, та ст. 391 ЦК України частиною другою, згідно якої спори щодо майна, відчуженого органом державної влади або органом місцевого самоврядування на користь суб`єкта права приватної власності, вирішуються на підставі ст. ст. 387 і 388 ЦК України.
Відповідач наголошує, що внесення вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача, а невчинення таких дій унеможливлює винесення позитивного рішення у справі. Зазначені норми мають компенсаційний та забезпечувальний характер, оскільки їхньою метою є захист порушених прав усіх учасників спірних правовідносин, зокрема й добросовісного набувача.
Відповідач зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом, тобто зазначена норма закріплює презумпцію добросовісності та розумності поведінки особи, яка може бути спростована лише на підставі встановлених судом обставин. Спростування зазначеної презумпції можливе виключно на стадії судового розгляду справи по суті. Відтак, якщо суд за результатом розгляду справи дійде висновку про добросовісність набувача, суд буде зобов`язаний застосувати чинний Закон № 4292-ІХ в частині умов та порядку компенсації. Водночас, згідно з ч. 13 ст. 238 ГПК України, у разі відмови у задоволенні позову, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду, суд також буде зобов`язаний вирішити питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів.
Відповідач вважає, що посилання позивача на правові позиції Верховного Суду є нерелевантними, оскільки вказані правові позиції відображають ситуації, коли спірне майно дійсно вибуло з державної або комунальної власності у протиправний спосіб, що свідчить про недобросовісність набувача цього майна. Зокрема, з п. 1.2 постанови Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/3562/21 вбачається, що позовна заява прокурора обґрунтована тим, що міська рада незаконно обрала спосіб приватизації майна. Крім того, відповідач зазначає, що прокурором не наведено жодних доказів того, що Дніпровська міська рада коли-небудь була власником спірного майна або мала інші права на це майно, і це майно було відчужене на користь відповідача у незаконний спосіб.
Дніпровська міська рада не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Треті особи ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ) не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Стефанів Т.В., Кучеренко О.І.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі 904/3565/25, витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області справу 904/3565/25, розгляд справи призначено у судовому засіданні на 21.04.2026 об 11:30 годині.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 21.04.2026 повідомлено учасників справи № 904/3565/25 про судове засідання, яке відбудеться 19.05.2026 о 09.30 год. в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду, що розташований за адресою: м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65, зал засідань № 209, шляхом направлення копії цієї ухвали.
06.04.2026 матеріали справи №904/3565/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Прокурор (апелянт) та представник позивача в судовому засіданні вимоги викладені в апеляційній скарзі підтримали.
В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Треті особи -1 -10 в судове засідання не з`явились, відомостей про причини неявки до сулу не надали, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином
Відповідно до положень ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи належне повідомлення учасників провадження про дату, час і місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для розгляду оскаржуваного рішення та з огляду на те, що явка повноважених представників в судове засідання не визнавалась обов`язковою, колегія апеляційного суду дійшла висновку про можливість розглянути справу в даному судовому засіданні за наявними у справі матеріалами, у відповідності до вимог ст.269 ГПК України.
Відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.05.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до вимог частин 1, 2, 3, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 про залишення позовної заяви Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Дніпропетровського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України про витребування та повернення нерухомого майна без розгляду.
Колегія суддів, аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в контексті доводів апеляційної скарги, а також здійснюючи перевірку правомірності застосування положень Закону України №4292-IX від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» до правовідносин у справі №904/3565/25, зазначає таке.
09.04.2025 набрав чинності Закон України №4292-ІХ від 12.03.2025 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача».
Абзацом першим пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4292-ІХ внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України, зокрема до статей 164 та 174 ГПК України.
Так, статтю 164 ГПК України доповнено частиною шостою такого змісту: "У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Частину другу статті 174 ГПК України доповнено абзацом третім такого змісту: "Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму".
Законом № 4292-ІХ також доповнено статтю 390 ЦК України частиною п`ятою наступного змісту:
"5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви".
Законом № 4292-ІХ статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою такого змісту: "Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу".
Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що за наслідками розгляду справи про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади суд виносить рішення про витребування майна виключно за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. При цьому, приймаючи рішення про витребування майна, суд вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Перерахування грошових коштів здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.
Повертаючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду є обов`язковою умовою для подальшого розгляду справи про витребування майна у добросовісного набувача.
Колегія суддів не погоджується з висновком господарського суду щодо наявності підстав для повернення позову прокурора на підставі частини четвертої статті 174 ГПК України, з огляду на таке.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 4292-ІХ унормовано, що положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
- нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
- нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Разом з тим, положеннями статті 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц підкреслено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.
Верховний Суд у постановах від 28.01.2026 у справі №922/2555/21 та від 03.03.2026 у справі №906/233/25 звертав увагу на те, що положення частини п`ятої статті 390 ЦК України підлягають застосуванню виключно у випадках пред`явлення позову про витребування майна саме у добросовісного набувача.
Водночас у разі подання та розгляду позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи частини п`ятої статті 390 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки встановлений цією нормою механізм попереднього внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду пов`язаний виключно з гарантуванням компенсації особі, яка набула майно добросовісно.
Отже, визначення правового статусу набувача спірного майна як добросовісного чи недобросовісного має істотне значення для правильного застосування положень статті 390 ЦК України та відповідних процесуальних наслідків, передбачених статтями 164, 174 ГПК України.
Питання про добросовісність / недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.
Водночас, у випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування приписів частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Натомість, у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема, на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Подібні висновки висловлено у постановах Верховного Суду від 14.01.2026 у справі №354/160/25, від 01.12.2025 у справі №354/419/25, від 19.11.2025 у справі № 523/14914/24.
В даній справі Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради з позовом до Дніпропетровського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України про:
- витребування на підставі ст. 387 ЦК України від Дніпропетровського обласного спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України у комунальну власність Дніпровської міської територіальної громади квартири №№ 47,48,49 та 54, що розташовані за адресою: вул. Енергетична, 18, м. Дніпро; 
- повернення Дніпропетровським обласним спеціалізованим ремонтно будівельним підприємством протипожежних робіт добровільного пожежного товариства України ІV під`їзд 2,3,4,5 поверхів (квартири 41-56) житлового будинку по вулиці Енергетичній, 18 у м. Дніпро у комунальну власність на підставі ст. 391 ЦК України
Позов мотивовано тим, що спірне нерухоме майно належить до комунальної власності Дніпровської міської територіальної громади та входить до житлового фонду міста. Прокурор зазначає, що частина квартир житлового будинку АДРЕСА_6 вибула з комунальної власності внаслідок проведення 17.09.2020 державної реєстрації речових прав на підставі документів, які, на думку позивача, не підтверджують набуття права власності відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Також прокурор посилається на те, що на момент звернення до суду у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були наявні записи про державну реєстрацію за відповідачем права власності на квартири №47– 49, АДРЕСА_7 у вказаному будинку, тоді як інша частина приміщень IV під`їзду 2– 5 поверхів (квартири АДРЕСА_8 – 56) використовувалась відповідачем без належних правових підстав.
Крім того, у позові зазначено, що спірні приміщення мають статус житлових квартир, який у встановленому законом порядку не змінювався, а приватизація цього майна відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не проводилась.
Правовими підставами позову прокурор визначає положення статей 387, 400 та частини першої статті 391 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд згідно з принципомnovit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Вищенаведений підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження 12-15гс19, пункт 7.43) від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 95), від 22.10.2022 у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21, пункт 102), від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23, пункт 221), від 16.04.2025 у справі № 924/971/23.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі суд першої інстанції був позбавлений можливості достеменно встановити правовий статус відповідача як добросовісного набувача спірного майна, оскільки такі обставини входять до предмета доказування та підлягають встановленню лише за результатами розгляду справи по суті.
Саме лише пред`явлення прокурором позову про витребування майна не свідчить про безумовне існування у відповідача статусу добросовісного набувача, а відтак не може автоматично зумовлювати застосування процесуальних наслідків, передбачених частиною шостою статті 164 та частиною четвертою статті 174 ГПК України.
Колегія суддів також зазначає, що встановлення наявності чи відсутності добросовісності набувача потребує дослідження доказів, надання їм правової оцінки та з`ясування всіх фактичних обставин справи, що є можливим виключно в межах розгляду спору по суті.
Отже, висновок місцевого господарського суду про необхідність попереднього внесення прокурором вартості спірного майна на депозитний рахунок суду як обов`язкової умови для прийняття позовної заяви є передчасним.
Враховуючи наведене, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 про залишення позовної заяви без розгляду підлягає скасуванню як така, що постановлена з неправильним застосуванням норм процесуального права, а справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції;
Відповідно до ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими;
3) невідповідність висновків суду обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі 904/3565/25 підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського суду, розподіл сум судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції підлягає здійсненню судом першої інстанції за результатами розгляду ним спору, згідно з загальними правилами статті 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі 904/3565/25 про залишення позовної заяви без розгляду– задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2026 у справі 904/3565/25 про залишення позовної заяви без розгляду – скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 25.05.2026.
Головуючий суддя А.О. Кошля
Суддя О.І. Кучеренко
Суддя Т.В. Стефанів