КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 травня 2026 року м.Київ № 320/61766/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лисенко В.І., розглянувши в електронній формі у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича про визнання протиправними дій, -
в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду через підсистему Електронний суд звернулась ОСОБА_1 з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича, у якому просить суд:
- визнати дії приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігора Романовича щодо надсилання до АТ ''Ощадбанк'' платіжних доручень з блокуванням та стягненням коштів з банківського рахунку без перевірки та без врахування спеціального режиму використання соціальних рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в АТ ''Ощадбанк'' в рамках виконавчого провадження № 75933798, зокрема, щодо Документ сформований в системі «Електронний суд» 10.10.2025 5 та блокування 22.09.2025 р. рахунку № НОМЕР_2 та в АТ ''Ощадбанк'' 21.07.2025 р., 11.08.2025 р., 22.09.2025 НОМЕР_1 в АТ ''Ощадбанк'' протиправними;
- зняти арешти з рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в АТ ''Ощадбанк'' в рамках виконавчого провадження № 75933798 та заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Київської області Ніколаєнко Ігору Романовичу повторне надсилання платіжних доручень (інструкцій) про стягнення коштів з цих рахунків в рамках виконавчого провадження № 75933798 з урахуванням їх спеціального режиму використання.
В обґрунтування позову, позивач зазначає, що у межах виконавчого провадження №75933798 приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Ніколаєнком І.Р. після винесення постанови від 03.10.2024 про зняття арешту з рахунків для соціальних виплат повторно вчинялися дії щодо арешту та списання коштів із зазначених рахунків. Позивачка вказує, що рахунки в АТ «Ощадбанк» мають спеціальний режим використання та призначені виключно для отримання соціальних виплат, про що приватному виконавцю було достеменно відомо. На думку позивачки, повторне направлення платіжних інструкцій та блокування коштів суперечить вимогам статей 52, 59, 70, 73 Закону України «Про виконавче провадження», порушує право на соціальний захист та призводить до незаконного стягнення соціальних виплат. Позивачка просить визнати дії приватного виконавця протиправними.
Ухвалою суду від 17.12.2025 відкрито спрощене провадження у справі. 
Відповідач заперечував проти задоволення позову та зазначав, що у виконавчому провадженні №75933798 після подання заяви боржницею постановою від 03.10.2024 було знято арешт із рахунків № НОМЕР_1 та №UA053226690000026207441221125. Відповідач стверджував, що після винесення вказаної постанови нових постанов про накладення арешту на кошти позивачки не виносилося та до банківських установ не надсилалося. Також відповідач зазначив, що рахунки позивачки є звичайними поточними рахунками фізичної особи, а не рахунками зі спеціальним режимом використання. На думку відповідача, саме банк зобов`язаний визначати спеціальний статус рахунку та у разі наявності підстав повертати постанову виконавця без виконання. Відповідач вказував, що позивачка не надала належних доказів повторного накладення арештів або доказів відкриття рахунків виключно для соціальних виплат. Крім того, відповідач посилався на правові висновки Верховного Суду щодо можливості накладення арешту на кошти боржника, крім рахунків зі спеціальним режимом використання.
У відповіді на відзив, позивачка зазначає про те, що відзив відповідача подано з порушенням вимог КАС України, оскільки його не було подано через підсистему «Електронний суд» та не надіслано позивачці. По суті спору позивачка вказала, що після винесення постанови про зняття арешту приватний виконавець продовжував направляти до банку платіжні інструкції, що призводило до блокування та списання соціальних виплат. Позивачка наголосила, що відповідач уже визнав спеціальний статус рахунків при винесенні постанови від 03.10.2024, а тому повторні дії щодо блокування коштів є незаконними. Також позивачка зазначила, що відповідач неправильно тлумачить практику Верховного Суду та безпідставно перекладає обов`язок перевірки статусу рахунків виключно на банківську установу.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
У провадженні приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка Ігоря Романовича перебувало виконавче провадження №75933798, відкрите 30.08.2024 на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Форт» заборгованості у сумі 212813,71 грн та судового збору у сумі 2128,14 грн. 
Після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем було винесено постанову про арешт коштів боржника. У подальшому 26.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з рахунків, відкритих в АТ «Ощадбанк», посилаючись на те, що на зазначені рахунки надходять виключно соціальні виплати. До заяви було долучено повідомлення Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради про перебування позивачки на обліку та отримання державної соціальної допомоги інваліду ІІ групи на рахунок № НОМЕР_2 . 
03.10.2024 приватним виконавцем у межах виконавчого провадження №75933798 було винесено постанову про зняття арешту з рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих в АТ «Ощадбанк». У постанові приватний виконавець зазначив, що встановлено факт отримання боржницею державної соціальної допомоги та, керуючись статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження», постановив зняти арешт із відповідних рахунків.
Позивачка стверджує, що після винесення вказаної постанови приватний виконавець повторно направляв до банківської установи платіжні інструкції у межах виконавчого провадження, внаслідок чого 21.07.2025, 11.08.2025 та 22.09.2025 відбувалося блокування та списання коштів із рахунків, на які надходили соціальні виплати. На підтвердження зазначеного позивачка посилалася на банківські виписки та платіжні інструкції.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду з цим позовом. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 7 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення інших державних органів, які законом визнані виконавчими документами.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішень, здійснювати виконавчі дії неупереджено, ефективно, своєчасно та у повному обсязі.
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, що перебувають на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, а також на електронні гроші та інші активи боржника.
Положеннями частин першої та четвертої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає, зокрема, в арешті майна, списанні коштів з рахунків та примусовій реалізації майна. При цьому на кошти та інші цінності боржника, які знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт.
Відповідно до частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується з метою забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення відповідної постанови.
Судом встановлено, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Ніколаєнка І.Р. від 30.08.2024 відкрито виконавче провадження №75933798 на підставі виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Форт» заборгованості у загальному розмірі 212813,71 грн та судового збору у сумі 2128,14 грн.
Після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем у межах виконавчого провадження №75933798 на підставі постанови від 30.08.2024 накладено арешт на грошові кошти та електронні гроші боржника.
Разом із тим судом установлено, що після звернення ОСОБА_1 із заявою про зняття арешту та наданням підтверджуючих документів щодо отримання державної соціальної допомоги приватним виконавцем Ніколаєнком І.Р. 03.10.2024 у межах виконавчого провадження №75933798 винесено постанову про зняття арешту з коштів боржника.
У зазначеній постанові приватний виконавець вказав, що згідно з наданими боржницею документами встановлено факт перебування ОСОБА_1 на обліку в Управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Фастівської міської ради та отримання нею державної соціальної допомоги, у зв`язку із чим постановлено зняти арешт із рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкритих в АТ «Ощадбанк».
Таким чином, матеріалами справи та відомостями Автоматизованої системи виконавчого провадження підтверджується, що приватним виконавцем було вчинено дії щодо зняття арешту з грошових коштів позивачки, які знаходились на вказаних рахунках.
Суд також враховує, що позивачкою не оскаржувались ані постанова про відкриття виконавчого провадження №75933798, ані постанова про накладення арешту на майно боржника, а також не заявлялись вимоги щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності приватного виконавця у строки та порядку, передбачених чинним законодавством.
Крім того, матеріали справи та Автоматизована система виконавчого провадження не містять відомостей винесення приватним виконавцем після 03.10.2024 нових постанов про накладення арешту на грошові кошти чи електронні гроші позивачки або направлення таких постанов до банківських чи інших фінансових установ.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що приватний виконавець здійснював виконавчі дії в межах наданих йому законом повноважень та реалізовував передбачене законом право на накладення арешту на кошти боржника шляхом винесення відповідних постанов.
Суд критично оцінює доводи позивачки щодо протиправності дій приватного виконавця у зв`язку із нібито накладенням арешту на рахунки, призначені виключно для отримання соціальних виплат.
Так, відповідно до положень статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту кошти, що перебувають на рахунках зі спеціальним режимом використання, а у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів саме банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути відповідну постанову без виконання в частині арешту коштів, на які заборонено звернення стягнення.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що саме банківська установа наділена повноваженнями щодо визначення статусу рахунку та встановлення наявності спеціального режиму його використання.
Судом установлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що рахунки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , відкриті в АТ «Ощадбанк», є рахунками зі спеціальним режимом використання або відкриті виключно для зарахування соціальних виплат. 
При цьому сам факт надходження на рахунок соціальних виплат не свідчить про набуття таким рахунком спеціального статусу, оскільки відповідно до Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 №162, поточні рахунки фізичних осіб відкриваються для власних потреб та можуть використовуватись для зарахування різних видів коштів. 
Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що АТ «Ощадбанк» повідомляло приватного виконавця про спеціальний режим використання відповідних рахунків або повертало постанову про арешт коштів без виконання у порядку, передбаченому частиною третьою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження». 
Суд також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 19.05.2020 у справі №905/361/19 та від 20.04.2022 у справі №756/8815/20, відповідно до яких саме банк зобов`язаний визначити статус рахунку та у разі встановлення заборони на арешт коштів повідомити про це виконавця і повернути постанову без виконання. 
Більше того, матеріалами справи підтверджується, що після звернення позивачки із заявою та наданням документів щодо отримання державної соціальної допомоги приватним виконавцем 03.10.2024 було винесено постанову про зняття арешту з відповідних рахунків, що свідчить про вчинення відповідачем дій, спрямованих на дотримання вимог Закону України «Про виконавче провадження».
За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачкою не доведено факту протиправності дій приватного виконавця, а наведені нею твердження ґрунтуються переважно на припущеннях та власному тлумаченні норм законодавства.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної заяви.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .
Суддя Лисенко В.І.