ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Львів		Справа № 460/17822/25 пров. № А/857/42518/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Боршовського Т.І., 
суддів Гінди О.М.,
Заверухи О.Б.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року у справі № 460/17822/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, -
суддя в 1-й інстанції – Друзенко Н.В.,
час постановлення ухвали – 13 жовтня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Рівне,
дата складення повної ухвали – 13 жовтня 2025 року.

ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог.
ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також – відповідач), в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період із 01.01.2024 по 05.03.2025 включно із урахуванням іншого, ніж березень 2018 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця);
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2024 року по 05 березня 2025 року (включно) із застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - березня 2018 року;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення перерахунку та не виплати грошового забезпечення за період з 27.02.2022 по 19.05.2023 (включно), грошової допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2022-2023 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 27 лютого 2022 року по 31 грудня 2022 року, грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за спеціальним званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-ІХ на 01 січня 2022 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року та додаткових видів грошового забезпечення розмір яких визначається виходячи з посадового окладу та окладу за спеціальним званням, а виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати відповідача провести перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 19 травня 2023 року (включно) грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік, з урахуванням посадового окладу та окладу за спеціальним званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-ІХ на 01 січня 2023 та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» № 704 від 30 серпня 2017 року та додаткових видів грошового забезпечення розмір яких визначається виходячи з посадового окладу та окладу за спеціальним званням, а виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум.
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати одноразової додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань, за періоди з 02.10.2024 по 04.10.2024 (включно), з 21.10.2024 по 25.11.2024 (включно)
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань за періоди з 02.10.2024 по 04.10.2024 (включно), з 21.10.2024 по 25.11.2024 (включно).

ІІ. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року позовну заяву разом з доданими до неї документами повернуто позивачу. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням висновків Верховного Суду, що наведені у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, відсутні підстави для задоволення заяви представника позивача про поновлення строку на звернення до суду. Враховуючи те, що позивач пропустив строк звернення до суду з цим позовом, та не навів обґрунтування обставин та не надав належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку звернення до суду, суд першої інстанції дійшов висновку про повернення позовної заяви на підставі частини другої статті 123 КАС України, пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
ІІІ. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена за невідповідністю висновків обставинам справи, з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню. В обґрунтування покликається на те, що оскаржена ухвала не відповідає висновку Верховного Суду щодо застосування норм статті 233, пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України, викладеному в постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, на яку покликався суд, за період позовних вимог з 27.02.2022 по 30.06.2023. За вказаний період для звернення до суду з позовами про стягнення заробітної плати будь-які строки не застосовуються, а на час дії карантинних обмежень - продовжуються, тому позов в цій частині підлягав розгляду судом, а не поверненню. Щодо періоду після 30.06.2023, то судом першої інстанції не враховано те, що позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум лише після отримання відповіді на адвокатський запит свого представника з відповідними довідками. Таким чином, вважає, що тримісячний строк для подання адміністративного позову потрібно обчислювати саме з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації щодо виплачених йому сум, а не дати звільнення зі служби.
З врахуванням наведеного просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ІV. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. Суд на підставі частини четвертої статті 304 КАС України дійшов висновку, що відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
V. Обставини справи, встановлені судами.
ОСОБА_1 перебував на службі у Військовій частині НОМЕР_1 з 27.02.2022 по 05.03.2025. 
До Рівненського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунки позивач звернувся 29.09.2025.
Суд першої інстанції зазначив, що позивач до суду з даним позовом звернувся 29.09.2025, тобто більше ніж через 6 місяців після звільнення.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, суд констатував, що позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені поза межами строку звернення до суду (тримісячний строк сплинув 05.06.2025), відтак ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 460/17822/25 позовну заяву залишено без руху та запропоновано позивачу подати заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням підстав для його поновлення, а також доказів поважності причин його пропуску.
06.10.2025 до суду першої інстанції надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з проханням вважати поважною причину пропуску позивачем строку на подання позову та поновити пропущений з поважних причин строк звернення до суду.
У вказаній заяві представник позивача зазначила, серед іншого, що зміни до статті 233 КЗпП України внесені 19.07.2022, тобто спірні правовідносини за період з 27.02.2022 по 18.07.2022 виникли до внесення відповідних змін, відтак за вказаний період спірні правовідносини підлягають розгляду без обмеження будь-яким строком права працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Водночас період з 19 липня 2022 року по 24 січня 2023 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення працівника до суду з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. Однак в період до 30.06.2023 згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України підлягали поновленню строки звернення до суду на період дії карантину, встановленого постановою КМУ № 1236 від 09.12.2020. Представник позивача також звертала увагу суду першої інстанції на те, що лише на запит адвоката відповідачем відповіддю від 23.09.2025 за № 499/2 було надано копії усіх документів, що підтверджують розмір та характер спірних виплат. Також вказала на те, що треба врахувати як поважні обставини стан здоров`я та перебування на лікуванні позивача, який звільнився зі служби за станом здоров`я. Просила поновити пропущений строк звернення до суду.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року позовну заяву разом з доданими до неї документами повернуто позивачу.

VI. Релевантні джерела права та акти їхнього застосування.
Згідно з частиною першою статті 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (частина 2 статті 169 КАС України).
Позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк (пункт 1 частини четвертої статті 169 КАС України). 
Згідно з частиною сьомою статті 169 КАС України ухвалу про повернення позовної заяви може бути оскаржено. У разі скасування ухвали про повернення позовної заяви за результатами її перегляду та направлення справи для продовження розгляду суд не має права повторно повертати позовну заяву.
У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку (частина перша статті 123 КАС України).
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
Частина друга статті 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX передбачала, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
VII. Позиція суду апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 заявлені поза межами строку звернення до суду, зазначивши, що тримісячний строк сплинув 05.06.2025. Вказаний строк суд обчислив з дати звільнення позивача з військової служби - 05.03.2025.
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції помилковим, виходячи з таких міркувань.
В силу правового регулювання частини п`ятої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України).
В спірному випадку, за змістом позовної заяви, ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 і така служба є публічною службою в розумінні пункт 17 частини першої статті 4 КАС України.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Водночас положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.
В судовій практиці усталеним є підхід щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо проходження публічної служби, у яких виник спір. Такий підхід відповідає висновкам Конституційного Суду України, сформульованим у рішенні від 07 травня 2002 року N 8-рп/2002, за змістом якого при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, суд, встановивши відсутність у спеціальних законах норм, може застосовувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівника.
Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року N 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в новій редакції, яка встановлює тримісячний строк для звернення із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду, який обраховується з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Щодо заяв про вирішення трудового спору у справах про звільнення, то працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
За змістом позовної заяви позивач просив перерахувати складові грошового забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України (19 липня 2022 року).
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян в постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшов таких висновків: 
« 65. Підсумовуючи наведене, Судова палата зазначає, що, вирішуючи питання щодо застосування статті 233 КЗпП України, в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, дійшла таких висновків:
65.1. Якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин).
65.2. З урахуванням пункту 1 глави XIX Прикінцеві положення КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року.»
З урахуванням наведеної правової позиції Верховного Суду щодо застосування статті 233 КЗпП України, колегія суддів зазначає, що спірний період (з 27 лютого 2022 року по 05 березня 2025 року) варто умовно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (19 липня 2022 року) та після цього.
Період з 27 лютого 2022 року до 19 липня 2022 року регулюється положеннями статті 233 КЗпП України, у редакції до внесення змін Законом від 01.07.2022 № 2352-IX, яка визначає право особи на звернення до суду із позовом про стягнення належної їй заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.
Отже, висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви в частині періоду з 27 лютого 2022 року до 19 липня 2022 року не узгоджується з принципом дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, про які неодноразово вказував Конституційний Суд України (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року N 1-зп, від 09 лютого 1999 року N 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року N 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року N 6-рп/2012), - до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. 
В цьому випадку до спірних правовідносин за вказаний період підлягала застосуванню норма статті 233 КЗпП України у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX. Проте суд першої інстанції застосував вказану норму до правовідносин за період до 19.07.2022 всупереч висновку Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян щодо застосування вказаної норми матеріального права, викладеному в згаданій вище постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, хоча й в оскаржуваній ухвалі на неї посилався, та дійшов помилкового висновку про повернення позову в частині позовних вимог, що охоплюють період з 27.02.2022 по 18.07.2022 включно.
Отже, повернення позовної заяви в цій частині позовних вимог є помилковим. Ухвала суду від 13.10.2025 в цій частині підлягає скасуванню, як така, що постановлена за неправильного застосування норми матеріального права та з порушенням норми процесуального права.
Щодо періоду з 19 липня 2022 року по 05 березня 2025 року, то такий регулюється вже нині чинною редакцією статті 233 КЗпП України, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, потрібно обчислювати з моменту одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, тобто коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Такий підхід застосовано Верховним Судом у згадуваній постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23.
Зважаючи на вищенаведене, апеляційний суд констатує, що висновок суду першої інстанції про те, що строк звернення до адміністративного суду з цим позовом повинен обраховуватися з дати звільнення позивача є таким, що не відповідає правильному правозастосуванню та не узгоджується з положеннями частини другої статті 233 КЗпП України, відповідно до яких із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду в тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Стаття 116 КЗпП України передбачає, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Отже, початок перебігу строку для подання адміністративного позову (у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 19.05.2023 року) підлягає обчисленню з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення грошового атестата, розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.
У цій справі суд першої інстанції не з`ясував, коли позивач отримав письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, тобто дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, та правильно не встановив, з якою подією необхідно пов`язувати початок перебігу тримісячного строку звернення до суду з позовними вимогами про перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 19.07.2022 року по 05 березня 2025 року, та, відповідно, дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви у зв`язку з пропуском строку. 
Як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, відповідач повідомив його про всі нараховані суми за період служби лише на запит представника позивача від 04.09.2025 у відповіді від 23.09.2025 за № 499/2, до якої додав відповідні довідки. Матеріали справи не містять доказів на спростування таких відомостей, а також про можливе повідомлення позивача в інші строки щодо сум, нарахованих та виплачених йому при звільненні.
Окрім цього, суд першої інстанції не надав оцінки доводам заяви про поновлення строку звернення до суду, щодо наявності обставин, які перешкоджали ОСОБА_1 вчасно звернутися до суду, про те, що позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я; позивач був змушений проходити відповідне лікування, що стверджується рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 27.05.2025, долученим до заяви. 
Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи питання строку звернення до суду, не з`ясував обставини, що мають важливе значення для правильного вирішення спірного питання, що призвело до передчасного висновку про застосування наслідків, передбачених статтею 169 КАС України.
Отже, суд першої інстанції помилково повернув позовну заяву, внаслідок чого було обмежено право позивача на звернення до адміністративного суду, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 5 КАС України.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення позовної заяви та направлення справи для продовження розгляду до цього ж суду. 
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 311, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2025 року про повернення позовної заяви у справі № 460/17822/25 скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	Т. І. Боршовський 	
судді	 	О. М. Гінда 	
    	 	О. Б. Заверуха  	
Повне судове рішення складено 12.05.26