ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/4640/25	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Аюпової Р.М. 
при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1); 	
до 	Комунального підприємства Безлюдівської селищної ради "Комуненерго" (62489, Харківська обл., Харківський р-н, смт Безлюдівка, Мостобудівників в`їзд,13-А), 	
про 	стягнення коштів у розмірі 2 257 193, 97 грн	
за участю представників:
позивача - Верхацький І.В.;
відповідача - не з`явився. 

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", м. Київ, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Комунального підприємства Безлюдівської селищної ради "Комуненерго", смт Безлюдівка, про стягнення заборгованості у загальній сумі 2 257 193, 97 грн, з яких: основний борг у сумі 1 896 963, 91 грн; пеня у сумі 281 631, 76 грн; три проценти річних у сумі 30 012, 06 грн; інфляційні втрати у сумі 48 586, 24 грн. Також просить суд покласти на відповідача понесені судові витрати. Підставою для звернення до господарського суду, стало порушення відповідачем умов укладеного між сторонами даного спору договору постачання природного газу № 8735-ТКЕ(24)-19 від 11.09.2024, в частині вчасної та у повному обсязі оплати за отриманий природний газ.
Ухвалою господарського суду від 30.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/4640/25 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 21 січня 2026 року о 12:45 год.
Процесуальний рух справи висвітлено у відповідних ухвалах суду.
31.03.2026 відповідач надав до суду письмові пояснення (вх. № 7645), в яких зазначив, що позивач просить суд стягнути з підприємства (відповідача) за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором і ч. 2 ст. 625 ЦК України індекс інфляційні у сумі 48 586, 24 грн та 3 % річних у сумі 30 012, 06 грн, тобто притягнути двічі до цивільно-правової відповідальності компенсаційного характеру з економічно не вигідними наслідками грошового характеру на загальну суму 78 598, 30 грн, (більше третини суми пені), що є явно надмірним покаранням та порушенням ст. 61 Конституції України. Отже, просить врахувати істотні інтереси Безлюдівської територіальної громади Харківського району Харківської області та її КП «Комуненерго» і застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити стягнення пені до суми 2 816, 32 грн.
06.04.2026 відповідач надав до суду додаткові пояснення у справі (вх. № 8178), в яких вказує на те, що позовна заява ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг" до КП "Комуненерго" підписана і подана до суду 25.12.2025 не належно уповноваженою на це особою. В обґрунтування зазначеного посилається на те, що з довіреності позивача № 134 від 12.12.2024 вбачається, що між товариством (позивачем) (т.в.о. Генерального директора С. Бєляєв) і адвокатом Верхацьким І.В. було укладено договір про надання правової допомоги 12.12.2024 № NT-S162 і на підставі цього договору видана довіреність № 134. Керуючись поняттям правочин в Статуті товариства (п.п. 1.6.2.) т.в.о. Генерального директора уклав договір з адвокатом протягом одного календарного 2024 року, рік 2024 скінчився 31 грудня, продовження терміну дії правочину № NT-S162 на 2025 календарний рік не має (не додано до позовної заяви від 25.12.2025 і не має посилання в довіреності). Статутом товариства п. 11.6. п.п. 11.6.1 – 11.6.27 не передбачено повноважень Генерального директора на видачу довіреностей представникам (адвокатам) для подання позовів до суду та представлення інтересів товариства в судах України. Окрім того п.п. 11.6.14 зазначено, що Генеральний директор: «підписує документи від імені Товариства, у тому числі розрахункові та банківські, на праві першого підпису», а позовна заява Товариства від 25.12.2025 з вимогами до підприємства (відповідача) підписана адвокатом Верхацький І.В. 
14.04.2026 позивачем надані до суду заперечення на клопотання про зменшення пені та письмові пояснення щодо повноважень представника позивача (вх. № 8839), в яких заперечував проти зменшення розміру пені, спростував твердження відповідача щодо підписання позовної заяви не уповноваженою особою та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.
05.05.2026 відповідач надав до суду клопотання (вх. № 10663), в якому просив приєднати до матеріалів справи сканкопію платіжної інструкції № 1222КП, відповідно до якої “Комуненерго” частково сплатило заборгованість у сумі 500 000, 00 грн. 
12.05.2026 позивач надав до суду письмові пояснення щодо часткового погашення відповідачем основної заборгованості (вх. № 11471), в яких повідомив суд, що відповідачем частково сплачені кошти за спожитий газ і станом на 11.05.2026 сума основної заборгованості зменшилась та становить 1 396 963, 91 грн. Всі інші нарахування залишаються без змін.
Розглянувши пояснення відповідача щодо неналежних повноважень представника позивача на підписання позовної заяви, суд виходить з наступного.
У відповідності до ч. 4 ст. 60 ГПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до ЗУ "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу". До матеріалів справи № 922/4640/25 була додана довіреність № 134 від 12.12.2024, що видана адвокату Верхацькому І.В., згідно якої уповноважений має право на підписання позовних заяв та інших процесуальних документів. Довіреність видана від юридичної особи та підписана уповноваженою особою т.в.о. Генерального директора на право адвоката представляти інтереси в усіх судах була чинною та ніким не скасована. Таким чином, доводи відповідача щодо підписання позовної заяви не уповноваженою особою спростовуються матеріалами справи та нормами чинного законодавства. Отже, у господарського суду відсутні підстави для залишення позову без розгляду, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 226 ГПК України.
Щодо наданих до суду доказів сплати відповідачем в процесі розгляду даного спору частини основної заборгованості у розмірі 500 000, 00 грн, суд зазначає наступне.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. 
Оскільки відповідачем, під час судового розгляду, частково сплачено суму основної заборгованості у розмірі 500 000, 00 грн, суд вважає за можливе на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, закрити провадження у справі в частині стягнення заявленої до стягнення суми заборгованості у розмірі 500 000, 00 грн.
У судовому засіданні 13.05.2026 представник позивача позов підтримав, наполягав на його задоволенні.
Представник відповідача у судове засідання 13.05.2026 не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду даного спору повідомлений належним чином.
В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.
В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Присутній у судовому засіданні представник позивача погодився з тим, що судом досліджено всі докази, які надано сторонами у відповідності до ст. 74 ГПК України.
Відповідно до ч.1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з п.1 ч.3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.
У судовому засіданні 13.05.2026, відповідно до ст. 240 ГПК України, судом проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (позивач) та Комунальним підприємством Безлюдівської селищної ради "Комуненерго" (відповідач, споживач) 11.09.2024 було укладено договір постачання природного газу № 8735-ТКЕ(24)-19 (договір). 
На виконання умов договору, протягом вересня 2024 – квітня 2025 позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 3 115 773, 83 грн, згідно актів приймання – передачі природного газу, що додані до позовної заяви. 
Відповідно до п. 3.5 договору, приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання передачі природного газу. 
Всі акти приймання-передачі були підписані сторонами без будь-яких зауважень. 
Відповідно до п. 5.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому відповідач повинен був сплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період.
П. 7.2 договору визначено, що у разі прострочення відповідачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1. та/або строків оплати за п. 8.4. цього договору, відповідач зобов`язується сплатити позивачу 3 % річних, інфляційних збитків та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Як вказує позивач, оплату за переданий газ відповідач здійснив частково у сумі 1 218 809, 92 грн та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 5.1 договору. 
Отже, сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем за договором складає 1 896 963, 91 грн, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до Господарського суду Харківської області за захистом свого порушеного права. При цьому, враховуючи порушення відповідачем свого грошового зобов`язання, позивач просить суд стягнути на свою користь пеню у сумі 281 631, 76 грн; три проценти річних у сумі 30 012, 06 грн; інфляційні втрати у сумі 48 586, 24 грн. 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
П. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
Ч. 2 ст. 712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Ч. 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Відповідно до вимог ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Згідно з приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Враховуючи викладене та те, що відповідачем не спростовано у встановленому законом порядку позовні вимоги позивача, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.
При цьому, розглянувши клопотання відповідача в частині зменшення розміру заявленої до стягнення пені до 1 %, суд дійшов висновку про наявність підстав для його часткового задоволення в цій частині, у зв`язку з чим вважає за можливе зменшити їх розмір на 50 %, виходячи з наступного.
В обґрунтування заявленого клопотання відповідач посилається на те, що КП «Комуненерго» віднесено до критичної інфраструктури за Постановою КМУ від 22.01.2023 № 76, т. я. надає послуги з централізованого водопостачання та водовідведення населенню в селищах Безлюдівка, Васищеве, Хорошеве, в селі Котлярі Харківського району Харківської області. На 01.01.2026 населення заборгувало підприємству майже 9 мільйонів грн. У вказаних населених пунктах проживають в основному люди поважного віку та малолітні діти, люди працездатного віку виїхали на правобережну Україну та мобілізовані до ЗСУ. Борги стягувати не має з кого. ЗУ «Про виконавче провадження» під час воєнного стану в Україні заборонено стягнення за виконавчими документами з пенсіонерів, які переважно є боржниками підприємства. За Постановою КМУ від 05.03.2022 № 260 в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, заборонено припинення надання житлово-комунальних послуг та нарахування і стягнення пені, 3 % річних і інфляції. Безлюдівська територіальна громада Харківської області віднесена до територій можливих бойових дій. При цьому, позивач просить суд стягнути з підприємства пеню у сумі 281 631,76 грн, яка складає третину місячної оплати праці працівників і цих грошових коштів немає у підприємства. Підприємство перебуває в постійному скрутному фінансовому становищі, а гроші які надходять підприємству сплачуються на погашення податків та на електроенергію для забезпечення водопостачання та водовідведення електричними насосами. Наразі працівники підприємства працюють з затримкою оплати їх праці за лютий 2026 року. 
Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Отже, за змістом зазначених норм ЦК України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема, з таких підстав, якщо: належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміром неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення стороною порушення та/або його наслідків тощо.
При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18).
Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність боржника тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20).
Суд зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (такі правові висновки Верховного Суду містяться, зокрема, у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку ст. 86, 210, 237 ГПК України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в країні введено воєнний стан із 05.30 год 24.02.2022, який триває до теперішнього часу.
Суд визнає, що введення на території України воєнного стану та ведення активних бойових дій на території Харківської області значним чином вплинуло на фінансовий стан відповідача, а також суд враховує, що підприємство відповідача зазнало значних збитків, як матеріальних так і фінансових, у зв`язку з агресією російської федерації, що призвело до неспроможності населення здійснювати оплату за послуги централізованого водопостачання та водовідведення.
Крім того, суд враховує, що в процесі розгляду даного спору відповідачем було сплачено частину основної заборгованості, тобто відповідач намагається виконувати свої зобов`язання за договором.
Отже, враховуючи викладене, суд вбачає підстави для часткового задоволення клопотання відповідача та зменшення суми пені, яка підлягає стягненню на користь позивача на 50 % до 140 815, 88 грн.
Щодо інших аргументів сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу цього судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).
З урахуванням викладеного, позов підлягає задоволенню частково.
При розподілі сум судового збору суд, керуючись ст.129 ГПК України, судові витрати покладає на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому суд враховує, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача без урахування зменшення цих сум.
На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 11, 12, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 256 ГПК України, суд  

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити частково.
Стягнути з Комунального підприємства Безлюдівської селищної ради "Комуненерго" (62489, Харківська обл., Харківський р-н, смт Безлюдівка, Мостобудівників в`їзд,13-А; код ЄДРПОУ 39402730) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; код ЄДРПОУ 42399676) заборгованість, яка складається з: основного боргу у сумі 1 396 963, 91 грн; пені у сумі 140 815, 88 грн; 3 % річних у сумі 30 012, 06 грн; інфляційних втрат у сумі 48 586, 24 грн; а також судовий збір у сумі 27 086, 33 грн.
Видати наказі після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 500 000, 00 грн основного боргу - провадження у справі закрити.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1; код ЄДРПОУ 42399676);
Відповідач - Комунальне підприємство Безлюдівської селищної ради "Комуненерго" (62489, Харківська обл., Харківський р-н, смт Безлюдівка, Мостобудівників в`їзд,13-А; код ЄДРПОУ 39402730).

Повне рішення складено 21.05.2026.

Суддя		Р.М. Аюпова	

справа № 922/4640/25