У Х В А Л А
01 червня 2026 року
м. Київ
справа № 371/1024/24
провадження № 61-5489ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М.,
розглянув касаційні скарги Миронівської міської ради на рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року в справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ПОТІК» до Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне підприємство «Агентство земельного кадастру та оцінки 
«ГЕО СВІТ», Відділ (Центр) надання адміністративних послуг Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, про визнання права постійного користування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2024 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «ПОТІК» (далі - СТОВ «ПОТІК») звернулося до суду з позовом до Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , про визнання права постійного користування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди, витребування земельної ділянки
із чужого незаконного володіння.
Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року, позов задоволено. 
Визнано за СТОВ «ПОТІК» право постійного користування земельною ділянкою 
з кадастровим номером 3222985900:04:001:0118, площею 6,2023 га, в межах згідно з планом зовнішніх меж землекористування земельної ділянки, яка позначена на плані під номером 17, площею 155,4 га. 
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 3222985900:04:001:0118 від 12 серпня 
2021 року, який укладено між Миронівською міською радою та ОСОБА_1 .
Скасовано рішення державного реєстратора Миронівської міської ради Київської області Степаненко А. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 
у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зокрема право оренди на земельну ділянку з кадастровим номером 3222985900:04:001:0118, площею 
6,2023 га, строком на 10 років, з припиненням державної реєстрації права оренди 
на спірну земельну ділянку за ОСОБА_1 . 
Витребувано із чужого незаконного володіння (користування) ОСОБА_1 на користь СТОВ «ПОТІК» земельну ділянку з кадастровим номером 3222985900:04:001:0118, площею 6,2023 га. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
23 квітня 2026 року та 24 квітня 2026 року Миронівська міська рада через підсистему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 березня 2026 року.
Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи касаційні скарги передано Тітову М. Ю. (суддя-доповідач), судді, які входять до складу колегії: Зайцеву А. Ю., Коротенку Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2026 року касаційні скарги залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для подання інформації про ціну позову та сплати судового збору.
На виконання вимог вказаної ухвали заявник подав до Верховного Суду заяву про усунення недоліків, до якої долучив копію витягу з Державного земельного кадастру від 01 червня 2024 року, відповідно до якого встановлено, що 
нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить 195 299, 20 грн.
Відповідно до протоколів повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 травня 2026 року вказані касаційні скарги передано 
Ігнатенку В. М. (судді-доповідачу), судді, які входять до складу колегії: Ситнік О. М., Фаловська І. М., у зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю.
Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційні скарги подані на судові рішення в справі з ціною позову, що не перевищує вісімдесят розмірів прожитковогомінімуму для працездатних осіб, з огляду на таке.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів 
(абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).
Частина третя статті389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);
4) справи про розірвання шлюбу;
5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною. 
Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).
Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися в ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року в справі 
№ 907/9/17).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
З матеріалів касаційного оскарження встановлено, що ціна позову 
(вартість земельної ділянки) становить 195 299, 20 грн (витяг з Державного земельного кадастру від 01 червня 2024 року), що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (266 240,00 грн).
Крім цього, предметом позову є вимоги немайнового характеру про визнання права постійного користування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди та в цій частині справа є незначної складності і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Касаційні скарги та додані до них матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення підлягають касаційному оскарженню.
Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Водночас використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: «суспільний інтерес», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Розглянувши доводи касаційних скарг заявника, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження у справі № 371/1024/24, подані касаційні скарги не містять належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Посилання заявника у касаційних скаргах на неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначеною у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, втім не є доводами, які в розумінні підпунктів 
«а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, такими, що підлягають касаційному оскарженню.
Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа є незначної складності і не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження 
(про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris 
(ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
Оскільки заявник оскаржив судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами 
Миронівської міської ради на рішення Миронівського районного суду Київської області від 14 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду
від 17 березня 2026 року в справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ПОТІК» до Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приватне підприємство «Агентство земельного кадастру та оцінки «ГЕО СВІТ», Відділ (Центр) надання адміністративних послуг Миронівської міської ради Обухівського району Київської області, про визнання права постійного користування, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації права оренди, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко
О. М. Ситнік
І. М. Фаловська