Справа №:755/16531/25
Провадження №: 2/755/8816/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" липня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого судді -  Хромової О.О.
При секретарі -   Бовкун М.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про захист прав споживачів, 

В С Т А Н О В И В: 

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про захист прав споживачів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з жовтня 2019 року зареєстрована та проживає у кімнаті АДРЕСА_1 .
Як зазначає позивач, користування вказаним житловим приміщенням здійснювалося на підставі примірного договору найму житлового приміщення у гуртожитку від 01 листопада 2019 року, договору найму житлового приміщення у гуртожитку від 03 січня 2022 року та договору найму житлового приміщення у гуртожитку від 22 серпня 2024 року.
Позивач вказує, що відповідно до умов укладених договорів на неї покладався обов`язок сплачувати плату за користування житловим приміщенням та послуги з утримання (управління) житловим фондом. При цьому, згідно з умовами договорів, комунальні послуги та послуги з вивезення твердих побутових відходів підлягали оплаті наймачем самостійно на підставі прямих договорів з виконавцями відповідних послуг.
Позивач зазначає, що договорами передбачалося встановлення плати за житло на підставі затверджених тарифів або розрахунку витрат управителя, який мав бути додатком до договору та його невід`ємною частиною. Разом із тим, за твердженням позивача, відповідний розрахунок витрат управителя їй не надавався.
Як вказує позивач, відповідно до рахунків-повідомлень плата за послугу управління багатоквартирним будинком становила 149, 65 грн, тоді як інших платежів за користування житлом укладеними договорами не передбачалося.
Разом із цим, починаючи із січня 2020 року, відповідачем до рахунків-повідомлень було включено окремий платіж під назвою «інші витрати», який, на думку позивача, не передбачений умовами укладених між сторонами договорів.
Позивач зазначає, що інформація про склад таких витрат, порядок їх обчислення, перелік послуг, які входять до складу зазначених нарахувань, а також підстави їх включення до рахунків-повідомлень відповідачем не надавалася.
На обґрунтування своїх доводів позивач посилається на відповіді відповідача на адвокатські запити, відповідно до яких до складу «інших витрат» у різні періоди включалися витрати на водопостачання, водовідведення, електроенергію, обслуговування котлів, перекачку каналізації, опалювальну площу, донарахування за попередні періоди та інші складові.
На думку позивача, вказані нарахування є незаконними, оскільки не передбачені умовами укладених договорів, відповідач не є виконавцем відповідних комунальних послуг, а будь-які додаткові послуги чи роботи не можуть оплачуватися споживачем без його згоди.
Крім того, позивач вважає, що відповідачем порушено її право на отримання повної та достовірної інформації щодо переліку послуг, порядку формування їх вартості, структури тарифів та підстав здійснення нарахувань.
Позивач зазначає, що загальна сума нарахувань за статтею «інші витрати» за період з 01 січня
2020 року по 31 травня 2025 року становить 81 168,24 грн.
Також позивач посилається на те, що 11 червня 2025 року звернулася до відповідача із заявою про проведення перерахунку спірних нарахувань, однак листом від 26 червня 2025 року у проведенні такого перерахунку їй було відмовлено.
Посилаючись на наведені обставини, позивач просить суд визнати неправомірними дії Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» щодо нарахування та включення до рахунків-повідомлень платежу «інші витрати» за користування кімнатою АДРЕСА_1 , починаючи із січня
2020 року, а також зобов`язати відповідача провести перерахунок плати за житлово-комунальні послуги шляхом виключення нарахувань, що містяться у розділі «інші витрати» рахунків-повідомлень, за період з січня 2020 року до дня ухвалення судового рішення.
З огляду на викладене позов просив задовольнити.
В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 17 вересня 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
23 листопада 2025 року (24 листопада 2025 року вх. № 71298) у встановлений судом строк представником відповідача - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач зазначив, що гуртожиток за адресою: АДРЕСА_2 закріплений за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на праві господарського відання, а на підприємство покладено обов`язки щодо його належного утримання, експлуатації та забезпечення функціонування інженерних мереж.
Відповідач вказував, що позивач користувалася житловим приміщенням на підставі договорів найму, а з 16 вересня 2024 року набула право власності на кімнату № 15 у гуртожитку.
Посилаючись на положення Конституції України, Цивільного кодексу України та Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідач зазначав, що споживач зобов`язаний оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги незалежно від факту укладення окремих договорів із виконавцями таких послуг.
Заперечуючи проти доводів позивача, відповідач зазначав, що нарахування, які відображалися у рахунках-повідомленнях у графі «інші витрати», не є окремою житлово-комунальною послугою, а являють собою відшкодування фактичних витрат, понесених підприємством на забезпечення функціонування гуртожитку та надання його мешканцям комунальних послуг.
Зокрема, відповідач вказував, що до складу «інших витрат» входили витрати на холодне водопостачання, водовідведення, електропостачання та перекачку стічних вод. При цьому, зазначав, що через особливості функціонування гуртожитку окремі комунальні послуги закуповувалися підприємством централізовано з подальшим розподілом понесених витрат між мешканцями.
Також відповідач звертав увагу суду на те, що позивач протягом тривалого часу користувалася відповідними послугами та здійснювала оплату виставлених рахунків, у тому числі тих, які містили нарахування за статтею «інші витрати».
Крім того, відповідач зазначав, що матеріали справи не містять доказів проведення перевірок правильності нарахувань, складення актів-претензій або інших доказів, які б підтверджували неправомірність спірних нарахувань.
У зв`язку з викладеним відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю.
28 листопада 2025 року (вх. № 72447) представником позивача - адвокатом Євдоченко Н.Д., подано заяву про продовження процесуального строку для подання відповіді на відзив, мотивовану значним обсягом поданих відповідачем матеріалів та необхідністю надання додаткового часу для їх опрацювання. 
09 грудня 2025 року (10 грудня 2025 року вх. № 75120) представником позивача подано відповідь на відзив, у якій остання не погодилася з доводами відповідача та просила позов задовольнити.
Позивач зазначала, що предметом даного спору є не факт отримання житлово-комунальних послуг та не їх якість, а правомірність нарахування відповідачем платежів у графі «інші витрати» та включення таких платежів до рахунків-повідомлень.
На думку позивача, відповідачем не доведено наявності правових підстав для здійснення спірних нарахувань, не надано доказів існування між сторонами договірних відносин щодо водопостачання, водовідведення, електропостачання та інших послуг, вартість яких включалася до графи «інші витрати». 
Також позивач зазначала, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували порядок формування спірних нарахувань, фактичні обсяги спожитих послуг, методику розподілу витрат між мешканцями гуртожитку та правильність визначення сум, нарахованих саме позивачу.
Крім того, позивач вказувала на неналежність частини доказів, поданих відповідачем, оскільки, на її думку, такі документи не дають можливості встановити обставини, які входять до предмета доказування у даній справі.
15 грудня 2025 року (18 грудня 2025 року вх. № 77155) представником відповідача подано заяву про продовження процесуального строку для подання заперечень на відповідь на відзив до 22 грудня
2025 року включно. 
20 грудня 2025 року (22 грудня 2025 року вх. № 77729) представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких останній просив врахувати подані заперечення та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідач зазначив, що доводи представника позивача щодо неналежності поданих відповідачем доказів є безпідставними. Зокрема, вказував, що списки мешканців гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , надані на підтвердження кількості осіб, між якими розподілялися витрати на утримання гуртожитку та оплату окремих комунальних послуг, а також використовувалися під час здійснення відповідних розрахунків, тому є належними та допустимими доказами у справі.
Крім того, відповідач посилався на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», Житлового кодексу України, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків та зазначав, що споживач зобов`язаний оплачувати фактично отримані житлово-комунальні послуги незалежно від наявності чи відсутності окремого письмового договору. 
Відповідач наголошував, що у відповіді на відзив представником позивача не спростовано факту користування позивачем послугами з електропостачання, холодного водопостачання та водовідведення, послугами з обслуговування котлів, а також послугами з утримання будинку та прибудинкової території. При цьому зазначав, що відсутність договору про надання послуг за умови підтвердження факту їх споживання не звільняє споживача від обов`язку їх оплати.
Також відповідач звертав увагу суду на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 922/4239/16 та постанові Верховного Суду від
10 травня 2018 року у справі № 922/2790/17, відповідно до яких відсутність укладеного договору сама по собі не звільняє особу від обов`язку оплачувати фактично спожиті послуги.
Крім того, відповідач вважав неналежним доказом поданий позивачем документ щодо відсутності опалення у гуртожитку, оскільки такий документ отримано після звернення до суду з даним позовом та він не підтверджує обставин, які входять до предмета доказування у справі.
Також зазначав, що мешканці гуртожитку забезпечуються опаленням кімнат за допомогою електрообігрівачів, що підтверджується наявними у справі доказами.
З огляду на викладене відповідач просив врахувати подані заперечення та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено статтею 279 ЦПК України.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Статтями 76-79 ЦПК України регламентовано, що доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 19 серпня 2025 року № 2025/011845895. 
01 листопада 2019 року між Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та ОСОБА_1 було укладено примірний договір найму житлового приміщення у гуртожитку, відповідно до умов якого позивачу надано у користування кімнату № 15 площею 17 кв. м у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 .
У подальшому між сторонами були укладені договори найму житлового приміщення у гуртожитку від 03 січня 2022 року та від 22 серпня 2024 року щодо того ж житлового приміщення.
Відповідно до умов зазначених договорів наймач зобов`язувався щомісячно до 20 числа вносити плату за житло (послуги з утримання та управління житловим фондом). Також договорами передбачено, що комунальні послуги та послуги з вивезення твердих побутових відходів сплачуються наймачем самостійно на підставі прямих договорів з виконавцями відповідних послуг.
Згідно з пунктами 6.1 договорів плата за житло (послуги з утримання та управління) встановлюється на підставі затверджених тарифів або розрахунку витрат управителя, який є додатком до договору та його невід`ємною частиною.
16 вересня 2024 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 вересня 2024 року № 395822759. 
З матеріалів справи також убачається, що гуртожиток за адресою: 
АДРЕСА_2 перебуває на праві господарського відання Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», яке здійснює його утримання та експлуатацію.
Як убачається з наданих сторонами рахунків-повідомлень, протягом періоду з 2020 по 2025 роки відповідачем поряд із платою за утримання будинку та прибудинкової території (надалі - УБПТ), а в подальшому послугою з управління багатоквартирним будинком, здійснювалися нарахування за окремою статтею «інші витрати».
Відповідно до наданих позивачем розрахунків та відомостей особового рахунку, загальна сума нарахувань за статтею «інші витрати» за період з 01 січня 2020 року по 31 травня 2025 року, за твердженням позивача, становить 81 168, 24 грн. 
11 червня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про проведення перерахунку нарахувань за статтею «інші витрати», посилаючись на відсутність правових підстав для їх включення до рахунків-повідомлень. 
Листом від 26 червня 2025 року № 103/45-2789 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» відмовило у проведенні перерахунку, зазначивши, що спірні нарахування є відображенням фактичних витрат підприємства на забезпечення функціонування гуртожитку та надання його мешканцям комунальних послуг.
Не погоджуючись із такими діями відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
За змістом статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію, а друга сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно зі статтями 901, 903 ЦК України за договором про надання послуг виконавець зобов`язується надати послугу, а замовник - оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлені договором.
Відносини, пов`язані з наданням та споживанням житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до положень зазначеного Закону споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги за цінами (тарифами), встановленими відповідно до законодавства, у строки, визначені договорами або законом.
Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає право споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (роботи, послуги), що забезпечує можливість свідомого та компетентного вибору.
Правовідносини щодо користування житловими приміщеннями у гуртожитках також регулюються Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, а також Примірним положенням про користування гуртожитками, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня
2018 року № 498.
Вирішуючи даний спір, суд виходить із необхідності встановлення правової природи нарахувань, відображених відповідачем у рахунках-повідомленнях як «інші витрати», наявності правових підстав для їх нарахування, а також перевірки доводів сторін щодо відповідності таких нарахувань умовам укладених договорів та вимогам чинного законодавства.
Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що укладеними між сторонами договорами найму житлового приміщення у гуртожитку від 01 листопада 2019 року, 03 січня 2022 року та 22 серпня
2024 року не передбачено окремого платежу під назвою «інші витрати», у зв`язку з чим нарахування відповідачем відповідних сум є неправомірним.
Судом встановлено, що відповідно до умов зазначених договорів плата за житло (послуги з утримання та управління) встановлювалася на підставі затверджених тарифів або розрахунку витрат управителя, а комунальні послуги та послуги з вивезення твердих побутових відходів підлягали оплаті наймачем на підставі прямих договорів з виконавцями відповідних послуг.
Разом із тим, із досліджених судом рахунків-повідомлень убачається, що протягом спірного періоду відповідачем систематично здійснювалися нарахування окремим рядком під назвою «інші витрати». 
При цьому самі рахунки-повідомлення не містять деталізації складових такого платежу, розрахунку його вартості чи посилання на конкретні послуги, за які проводилося нарахування.
Водночас із листів КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» від 04 листопада 2021 року, 26 лютого 2024 року та 07 травня 2025 року вбачається, що під назвою «інші витрати» відповідачем фактично обліковувалися витрати, пов`язані із забезпеченням мешканців гуртожитку окремими житлово-комунальними послугами, а саме водопостачанням, водовідведенням, електропостачанням, обслуговуванням котлів та іншими витратами, пов`язаними із функціонуванням інженерних мереж будинку.
Аналогічні пояснення наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву та у відповіді на звернення позивача від 26 червня 2025 року, в яких зазначено, що спірні нарахування не є самостійною житлово-комунальною послугою, а відображають фактичні витрати підприємства на забезпечення функціонування гуртожитку та надання його мешканцям комунальних ресурсів.
За таких обставин суд зазначає, що сама по собі назва платежу, використана у рахунках-повідомленнях, не визначає його правової природи та не може бути єдиною підставою для висновку про незаконність відповідних нарахувань.
Для правильного вирішення спору визначальне значення має не найменування платежу як «інші витрати», а встановлення того, які саме послуги або витрати включалися до його складу, чи існували правові підстави для їх відшкодування позивачем, а також чи підтверджено належними та допустимими доказами порядок формування та розрахунку відповідних сум.
Отже, доводи позивача про неправомірність спірних нарахувань виключно з підстав відсутності у договорах окремого платежу під назвою «інші витрати» самі по собі не є достатніми для висновку про незаконність дій відповідача та підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами щодо фактичного змісту спірних нарахувань, порядку їх визначення та правових підстав їх здійснення.
Щодо доводів позивача про відсутність договірних підстав для нарахування спірних платежів
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що між нею та відповідачем відсутні договірні відносини щодо надання послуг з водопостачання, водовідведення, електропостачання, перекачування стічних вод та інших послуг, вартість яких відповідач включав до графи «інші витрати», а тому обов`язок щодо їх оплати у неї не виник.
Оцінюючи зазначені доводи, суд виходить із того, що сама по собі відсутність окремого письмового договору між сторонами не є безумовною підставою для звільнення споживача від обов`язку оплатити фактично отримані житлово-комунальні послуги.
Правова позиція щодо цього неодноразово висловлювалася Верховним Судом, який виходив із того, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо фактично користувався ними, навіть за відсутності належним чином оформленого договору.
Так, у постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 922/2970/17 та Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 922/4239/16 зазначено, що відсутність укладеного договору сама по собі не звільняє особу від обов`язку здійснювати оплату фактично спожитих послуг.
Із матеріалів справи вбачається, що позивач протягом тривалого часу проживала у спірному житловому приміщенні, користувалася системами електропостачання, водопостачання та водовідведення гуртожитку, а факт отримання відповідних комунальних ресурсів не заперечує.
За таких обставин суд відхиляє доводи позивача про незаконність спірних нарахувань виключно з підстав відсутності окремих договорів щодо кожного виду комунальних послуг.
Разом із тим, обставина фактичного споживання послуг сама по собі не звільняє відповідача від обов`язку довести правомірність порядку формування спірних нарахувань, їх склад, розмір та відповідність вимогам законодавства.
Щодо доведеності складу та розміру нарахувань за статтею «інші витрати».
Звертаючись до суду, позивач зазначала, що відповідач не надав належних доказів, які б дозволяли встановити склад платежів, включених до графи «інші витрати», порядок їх формування та правильність проведених нарахувань.
Оцінюючи наведені доводи, суд виходить із такого.
Із досліджених судом рахунків-повідомлень убачається, що протягом усього спірного періоду відповідачем здійснювалися нарахування за статтею «інші витрати», розмір яких суттєво коливався залежно від відповідного розрахункового періоду.
При цьому самі рахунки-повідомлення не містять відомостей щодо складових такого платежу, порядку його визначення, застосованих тарифів, обсягів спожитих послуг або інших вихідних даних, на підставі яких здійснювалося нарахування.
Разом із тим, із листів відповідача від 04 листопада 2021 року, 26 лютого 2024 року та 07 травня 2025 року вбачається, що до складу «інших витрат» відповідач включав витрати на водопостачання, водовідведення, електропостачання, обслуговування котлів та інші витрати, пов`язані із забезпеченням функціонування гуртожитку.
Відповідач у відзиві також зазначив, що спірні нарахування фактично є компенсацією понесених підприємством витрат на забезпечення мешканців гуртожитку відповідними комунальними ресурсами та послугами.
Разом із тим відповідно до статей 12, 81 ЦПК України саме на відповідача покладається обов`язок доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову.
Отже, саме відповідач повинен надати належні та допустимі докази не лише факту понесення відповідних витрат, а й порядку їх розподілу між мешканцями гуртожитку та правильності визначення суми, нарахованої безпосередньо позивачу.
Суд враховує, що факт здійснення відповідачем певних витрат на забезпечення функціонування гуртожитку сам по собі не свідчить про правомірність будь-якого розміру нарахувань конкретному мешканцю.
Для перевірки правомірності таких нарахувань необхідним є встановлення, зокрема:
- підстав виникнення відповідних витрат;
- їх документального підтвердження;
- методики розподілу між мешканцями гуртожитку;
- кількості осіб, які брали участь у розподілі витрат у відповідні періоди;
- обсягів фактично спожитих послуг;
- правильності застосованих тарифів.
Саме лише посилання відповідача на наявність витрат з водопостачання, водовідведення, електропостачання чи перекачування стічних вод не звільняє його від обов`язку довести правильність визначення конкретних сум, виставлених до сплати позивачу.
На підтвердження своїх заперечень відповідачем подано письмові докази, зокрема, розрахунки нарахувань, калькуляції витрат, документи щодо розподілу витрат між мешканцями гуртожитку, списки мешканців, рахунки-повідомлення, а також документи, що підтверджують понесення витрат на забезпечення функціонування гуртожитку та надання його мешканцям комунальних послуг.
Оцінивши зазначені докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вони є належними, допустимими та достатніми для підтвердження того, що нарахування, відображені у рахунках-повідомленнях як «інші витрати», фактично складалися з витрат на забезпечення мешканців гуртожитку комунальними послугами та іншими витратами, пов`язаними з функціонуванням будинку, а порядок їх визначення ґрунтувався на відповідних розрахунках і первинних документах.
Позивачем не подано належних і допустимих доказів, які б спростовували наведені відповідачем розрахунки або свідчили про неправильність визначення сум, нарахованих позивачу.
На підтвердження своїх заперечень відповідачем подано письмові докази, зокрема, розрахунки нарахувань, калькуляції витрат, документи щодо розподілу витрат між мешканцями гуртожитку, списки мешканців, рахунки-повідомлення, а також документи, що підтверджують понесення витрат на забезпечення функціонування гуртожитку та надання його мешканцям комунальних послуг.
Оцінивши зазначені докази у їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вони є належними, допустимими та достатніми для підтвердження того, що нарахування, відображені у рахунках-повідомленнях як «інші витрати», фактично складалися з витрат на забезпечення мешканців гуртожитку комунальними послугами та іншими витратами, пов`язаними із функціонуванням будинку, а порядок їх визначення ґрунтувався на відповідних розрахунках і первинних документах.
Позивачем не подано належних і допустимих доказів, які б спростовували наведені відповідачем розрахунки або свідчили про неправомірність здійснення спірних нарахувань.
Суд звертає увагу, що предметом даного спору є правомірність дій відповідача щодо нарахування та включення до рахунків-повідомлень платежу «інші витрати» та вимога про проведення перерахунку шляхом виключення таких нарахувань.
Водночас встановлені судом обставини свідчать про те, що спірні нарахування не були самостійною житлово-комунальною послугою, а відображали фактичні витрати відповідача на забезпечення мешканців гуртожитку комунальними ресурсами та функціонування інженерних мереж будинку.
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем розкрито склад зазначених витрат, надано розрахунки їх визначення та документи, які підтверджують понесення відповідних витрат і порядок їх розподілу між мешканцями гуртожитку.
Сам по собі факт зазначення у рахунках-повідомленнях назви платежу «інші витрати» не свідчить про незаконність нарахувань, оскільки їх правова природа, склад та підстави здійснення підтверджуються дослідженими судом доказами.
Посилання позивача на те, що договорами найму не передбачено окремого платежу під назвою «інші витрати», не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки судом встановлено, що під зазначеною назвою відповідач здійснював облік фактично понесених витрат, пов`язаних із забезпеченням мешканців гуртожитку відповідними комунальними послугами, а не нарахування нової чи додаткової послуги.
Інші доводи позивача також не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не спростовують встановлених судом обставин.
Оцінивши всі наявні у справі докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, статтями 509, 526, 901, 903 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про захист прав споживачів», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про захист прав споживачів - відмовити.
Судові витрати покласти на позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: 
АДРЕСА_4 .
Відповідач: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», ідентифікаційний код юридичної особи в ЄДРПОУ 39606435, місцезнаходження: вул. Челябінська, буд. 9-Г, м. Київ, 02002.
Повне рішення суду виготовлено 06 липня 2026 року.

Суддя           О.О. Хромова