ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 405/9164/18
провадження № 51-2511км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженої ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Вищого антикорупційного суду від 10 березня 2025 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 21 травня 2025 року, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 52018000000001137, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст.191, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 358 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вищого антикорупційного суду ОСОБА_8 засуджено:
- за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій на підприємствах, у статутних капіталах яких наявна частка державної або комунальної власності, на строк 3 роки, з конфіскацією 1/2 належного їй майна;
- за ч. 1 ст. 366 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3 400 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій на підприємствах, у статутних капіталах яких наявна частка державної або комунальної власності, на строк 1 рік.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК та ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_8 звільнено від покарання за ч. 1 ст. 366 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні закінченого замаху на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК), а також у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів (ч. 1 ст. 366 КК). 
Так ОСОБА_8 ,будучи в. о. директора державного підприємства, зловживаючи службовим становищем, керуючись корисливим мотивом та переслідуючи мету збагачення як власного, так і особи, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, шляхом укладання неправдивих офіційних документів - цивільних договорів № №1-6 і підписання актів наданих послуг згідно з такими договорами заднім числом, створила штучну заборгованість ДП ДГ «Червоний землероб» у розмірі 3 590 389, 69 грн, що надало можливість особі, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, звернутись до господарського суду з грошовими вимогами до зазначеного державного підприємства.
Крім цього, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувалась в організації використання завідомо підробленого документа, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 358 КК.
Згідно пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , діючи у змові з особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, на доведення спільного злочинного умислу на заволодіння грошовими коштами ДП ДГ «Червоний землероб» КДСГДС НААН до кінця, надала такій особі вказівку використати видані нею завідомо неправдиві офіційні документи, з метою підтвердження грошових вимог до боржника та включення його у реєстр кредиторів державного підприємства.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватою та виправдано за ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 358 КК у зв`язку із недоведеністю в її діях складу кримінального правопорушення.
Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду частково задоволено апеляційну скаргу захисника, вирок суду в частині призначеного покарання змінено, призначено  ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. В решті вирок суду залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, просить скасувати вирок суду першої інстанції, змінити ухвалу судуапеляційної інстанції в частині призначеного покарання і призначити їй покарання нижче найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 5 ст. 191 КК.
Засуджена стверджує, що злочини вона не вчиняла та у даній справі якщо і були з її боку якісь порушення, то лише порушення фінансової дисципліни і можливо укладення договорів юридичних послуг на невигідних умовах, але тільки тому, що інших варіантів у неї не було. 
Також вважає, що призначене покарання, зважаючи на її вік та проблеми із власним здоров`ям та здоров`ям рідних, перетворюється саме на кару, яка лише завдаватиме їй фізичних страждань і не відповідатиме меті покарання, принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_8 та закрити кримінальне провадження. 
На думку захисника, судові рішення є незаконними і необґрунтованими, оскільки в їх основу покладено недопустимі докази, яким дано неправильну оцінку (протоколи обшуку, огляду, висновок експертизи, а також клопотання про проведення обшуку, ухвала слідчого судді тощо). 
Зокрема, захисник стверджує, що обшук домоволодіння матері засудженої проведено незаконно, без ухвали слідчого судді, а тому протокол обшуку та всі докази, отримані внаслідок проведення цієї слідчої дії, є недопустимими. 
Також, захисник вважає недопустимим доказом висновок експерта від 30 травня 2018 року, оскільки предметом експертного дослідження була довідка від 21 квітня 2017 року, яка визнана судом першої інстанції недопустимим доказом. 
Крім іншого захисник зазначає, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, що є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону і тягне за собою скасування судового рішення. 
Крім того, на думку захисника, в діях ОСОБА_8 відсутній складу злочину, передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК є підставою для закриття кримінального провадження. 
Суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 та інші доводи, а тому його рішення не відповідає вимогам ст. 370 КПК і теж підлягає скасуванню. 
У запереченнях на касаційну скаргу захисника, прокурор просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Засуджена та її захисник підтримали касаційні скарги і просили їх задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цих скарг. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Водночас Суд звертає увагу, що в поданій касаційній скарзі захисник серед іншого, не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та ставить під сумнів достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка, як зазначалося вище, на підставі положень статей 433, 438 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Тобто, такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судами нижчих інстанцій.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Згідно зі ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. 
За правилами ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). 
Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.
Згідно з приписами ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.
У цьому кримінальному провадженні наведених положень процесуального закону судами попередніх інстанцій було дотримано.
Висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК, зроблено з додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження ґрунтуються на аналізі показань свідків, обвинуваченої, протоколів слідчих дій та інших доказів, наявних в матеріалах справи. 
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку суд визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані протоколів слідчих дій, експертних висновків та інших письмових доказів, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу ухваленого рішення.
За наслідками судового розгляду даного кримінального провадження судом було встановлено, що ОСОБА_8 , обіймаючи посаду заступника директора ДП ДГ «Червоний землероб», познайомилась із особою, матеріали кримінального провадження щодо якої виділені в окреме провадження, яка здійснювала представництво інтересів цього підприємства в судах на підставі довіреності. 9 березня 2016 року ОСОБА_8 призначена в. о. директора ДП ДГ «Червоний землероб», тобто була службовою особою державного підприємства. 
Ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 13 вересня 2016 року порушено провадження у справі про банкрутство ДП ДГ «Червоний землероб», введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном державного підприємства, призначено розпорядником майна арбітражного керуючого. 
У період з 13 вересня до 12 жовтня 2016 року, незважаючи на те, що у відповідному розділі фінансового плану державного підприємства на 2016 рік не були передбачені витрати на юридичні послуги, ОСОБА_8 , надавши статус офіційного документа, шляхом підписання та проставлення печатки ДП ДГ «Червоний землероб», склала неправдиві офіційні документи - цивільно-правові договори про надання юридичних послуг № № 1, 2 від 4 березня 2016 року, № 3 від 24 травня 2016 року, № № 4, 5 від 20 червня 2016 року, №6 від 7 липня 2016 року та акти наданих послуг № № 1, 2 від 11 квітня 2016 року, № 3 від 5 жовтня 2016 року, № № 4, 5 від 8 серпня 2016 року, № 6 від 21 липня 2016 року.
Після цього ОСОБА_8 передала їх особі, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, яка 12 жовтня 2016 року звернулася до Господарського суду Кіровоградської області із заявою про визнання та включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог до ДП ДГ «Червоний землероб» на суму 3 590 389, 69 грн.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а також у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів.
При цьому, суд виключив з обсягу обвинувачення висунутого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК кваліфікуючу ознаку «за попередньою змовою групою осіб» при вчиненні закінченого замаху на заволодіння грошовими коштами.
Також суд визнав недоведеним висунуте ОСОБА_8 обвинувачення в організації використання завідомо підробленого документа (ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 358 КК).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень. 
Оцінка доказів проведена судом згідно з вимогами процесуального законодавства з наведенням відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку. 
Дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК судом кваліфіковано правильно, а вирок суду належним чином умотивований і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК. 
Перевіряючи вирок в порядку апеляційної процедури, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженої у вчиненні інкримінованих їй дій, та не встановила підстав для його скасування, як про це просила сторона захисту. 
Колегія суддів вважає, що під час дослідження матеріалів кримінального провадження суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 за апеляційною скаргою сторони захисту, перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, надав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.
Зі змісту ухвали суду вбачається, що письмові докази, показання засудженої, свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в ухвалі суду.
Водночас суд апеляційної інстанції не встановив порушень вимог процесуального закону під час збирання, дослідження та оцінки доказів, як і не встановив підстав для визнання таких доказів недопустимими, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
Зокрема, Апеляційною палатою Вищого антикорупційного суду перевірялись та не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту про незаконність проведення обшуку домоволодіння матері обвинуваченої та недопустимість доказів, отриманих за наслідками проведення цієї слідчої дії. 
Відхиляючи вказані твердження суд зазначив, що судом першої інстанції було встановлено, що оскільки під час проведення 12 січня 2017 року обшуку у домоволодінні ОСОБА_8 ( АДРЕСА_1 ) з`ясувався факт тривалого непроживання в ньому людей і наявність від такого будинку протоптаної стежки до домоволодіння АДРЕСА_2 , звідки вийшла ОСОБА_8 із чоловіком та сином, у сторони обвинувачення були підстави вважати, що за такою адресою наявні речі і документи, щодо яких існував ризик знищення та які можуть бути використані під час досудового розслідування. 
При цьому, після проведення невідкладеного обшуку у домоволодінні АДРЕСА_2 детектив, за погодженням із прокурором, 13 січня 2017 року звернувся до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку за вказаною адресою. 
Слідчий суддя 17 січня 2017 року постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання про дозвіл на обшук. Своє рішення суд мотивував тим що: під час обшуку у будинку, що належить ОСОБА_8 , їй було пред`явлено ухвалу, де зазначався перелік речей та документів, дозвіл на відшукання та вилучення яких надано слідчим суддею; у ході обшуку в буд. АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_8 фактично проживає на цій же вулиці, але в буд. 28; відкладення проведення обшуку в буд. 28 до отримання ухвали слідчого судді створювало реальну загрозу, що майно, яке планувалось вилучити і яке має значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, могло бути знищене; вилучені під час обшуку речі та документи самі по собі та в сукупності з іншими матимуть суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.
Водночас, суд звернув увагу, що не має жодного правового значення та обставина, з якою ціллю вказані речі та документи перебували в ОСОБА_8 за місцем її фактичного проживання, оскільки навіть їх перебування в неї з метою використати під час обговорення їх змісту з керівництвом у ході наради (засідання комісії) в м. Києві, запланованої на 12 січня 2017 року, не спростовує того, що після проведення обшуку в буд. АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 міг виникнути умисел знищити відповідні документи, щоб приховати сліди вчинення кримінального правопорушення.
Що стосується тверджень захисника про несвоєчасність звернення сторони обвинувачення з клопотанням про дозвіл на обшук, який було проведено невідкладно, а також несвоєчасності його вирішення судом, то суд визнав їх безпідставними виходячи з наступного.
Так, судом апеляційної інстанції в ході повторного дослідження матеріалів кримінального провадження було встановлено, що в них наявні копії клопотання про проведення обшуку в буд. АДРЕСА_2 , датованого 13 січня 2017 року, а також ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 січня 2017 року у справі № 760/18756/16-к, якою вказане клопотання було задоволено. Суд звернув увагу, що 14 і 15 січня 2017 року були вихідними днями. 
При цьому, як убачається з відкритої інформації щодо дати реєстрації клопотання про обшук в суді, надходження вищевказаної справи № 760/18756/16-к до суду - 16 січня 2017 року. 
Крім того, під час апеляційного розгляду сторона обвинувачення надала суду копію поштової квитанції від 13 січня 2017 року з копією клопотання про обшук. 
Як зазначив у запереченнях на касаційну скаргу прокурор, квитанція про поштове відправлення знаходиться у матеріалах кримінального провадження № 12015120110000591 від 24 вересня 2015 року, копії з якого виділені у кримінальне провадження № 12015120008270 за обвинуваченням ОСОБА_8 та інших осіб, де вказане питання (щодо своєчасності звернення детектива до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку, а саме 13 січня 2017 року) вже досліджувалось, що відображено у вироку суду у справі № 991/8202/20.
Отже, з огляду на реєстрацію клопотання 16 січня 2017 року, змісту копії клопотання про проведення обшуку, яке містить досить складний і об`ємний обсяг інформації, що мало наслідком, на думку суду, тривале його складання, з урахуванням поштової квитанції про його надсилання та ухвали слідчого судді від 17 січня 2017 року, за наявності двох вихідних днів у цьому проміжку часу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про дотримання стороною обвинувачення вимоги про невідкладність звернення за дозволом про обшук, передбаченої ч. 3 ст. 233 КПК. 
Відносно розгляду клопотання не 16, а 17 січня 2017 року, то суд зазначив, що це не вказує на істотні порушення вимог КПК, які могли би надавати підстави для визнання доказів недопустимими, зважаючи на те, що така тривалість розгляду жодним чином не порушує будь-чиї права та не може призвести до спотворення відомостей, здобутих у ході обшуку.
Верховний Суд погоджується з вищевказаними висновками та не вбачає підстав для визнання протоколу обшуку недопустимим доказом, а також доказів отриманих в ході проведення цієї слідчої дії. 
При цьому, на думку колегії суддів, твердження, викладені в касаційній скарзі захисника (зокрема, про те, що сторона захисту не була обізнана про існування поштової квитанції від 13 січня 2017 року, оскільки вона захисту в порядку ст. 290 КПК не відкривалась), не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо своєчасного звернення сторони обвинувачення до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку, а також про законність проведення цієї слідчої дії.
Що стосується доводів захисника про недопустимість клопотання про проведення обшуку та ухвали слідчого судді про надання дозволу на його проведення, то Суд вже неодноразово зазначав, що оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення. Самі по собі процесуальні рішення, такі як постанови і доручення, ухвалені під час досудового розслідування, судові рішення, витяги з ЄРДР, а також змагальні документи (клопотання, заяви, скарги тощо) не можуть оцінюватися з погляду допустимості, оскільки не є доказами у значенні ст. 84 КПК.
Повертаючись до матеріалів справи слід зазначити, що Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду також визнала необґрунтованими доводи сторони захисту про недопустимість висновку експерта №19/13-2/420-СЕ/17 від 30 травня 2018 року, оскільки на думку захисника, він є похідним від визнаної судом першої інстанції недопустимим доказом довідки перевірки окремих питань фінансово-господарської діяльності ДП ДГ «Червоний землероб» від 21 квітня 2017 року. 
Обґрунтовуючи своє рішення, суд апеляційної інстанції зазначив, що з вказаного висновку, а саме з його дослідницької частини вбачається, що експертами було досліджено матеріали кримінального провадження № 12015120020008270 (31 том і документи в 3 паперових коробках та ін.), факт виділення з якого кримінального провадження № 52018000000001137 підтверджується наявними у справі копіями постанов прокурора і сторони цього також не заперечують.
Як видно з висновку, на дослідження разом із довідкою від 21 квітня 2017 року були надані також матеріали кримінального провадження № 12015120020008270, спершу в 3 томах та згодом, за клопотанням експертів, надано додатково 28 томів і 3 паперові коробки з документами, а також додаткові матеріали у розмірі 185 аркушів, у тому числі первинні документи, які експертами були досліджені та проаналізовані.
При цьому, експерти встановили, що висновки в частині існування кредиторської чи дебіторської заборгованості державного підприємства перед особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, по укладеним з ним договорам:
- в частині не відображення в бухгалтерському обліку кредиторської заборгованості ДП ДГ «Червоний землероб» перед особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, - документально підтверджуються;
- в частині документального відображення загальної суми винагороди фізичній особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, за надання юридичних послуг на користь ДП «ДГ «Червоний землероб», станом на 
12-13 вересня 2016 року в сумі 3 590 389, 97 грн - документально підтверджуються;
- в частині документального відображення загальної суми винагороди фізичній особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, за надання юридичних послуг на користь ДП «ДГ «Червоний землероб», станом на 1 січня 2017 року частково підтверджуються в сумі 1 196 796, 66 грн.
Крім цього у висновку зазначено, що кредиторська заборгованість ДП ДГ «Червоний землероб» станом на 12 вересня 2016 року, тобто до дати введення ухвалою Господарського суду Кіровоградської області мораторію на задоволення вимог кредиторів, у разі визнання судом вимог особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, як кредитора, збільшиться на 3 590 389, 97 грн.
Отже, з вищенаведеного убачається, що експерти під час свого дослідження, використали довідку від 21 квітня 2017 року не як первинне джерело доказів, а як документ з інформацією для його порівняння з первинною договірною та бухгалтерською документацією, оскільки дослідили безпосередньо матеріали кримінального провадження в 31 томі, 3 паперові коробки з матеріалами та додаткові матеріали у розмірі 185 аркушів, зокрема, первинні документи. Тобто ті ж самі матеріали (документи), на основі яких сторона обвинувачення доводила у цьому кримінальному провадженні винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень.
Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду звернула увагу на те, що перед експертами в ході експертизи було фактично поставлено питання перевірити результати проведеної перевірки на підставі наявних у слідства документів, а не проаналізувати саму довідку перевірки на предмет чи доводить її зміст факти існування кредиторської або дебіторської заборгованості ДП ДГ «Червоний землероб» перед особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, згідно з укладеними з ним договорами станом на 13 вересня 2016 року та 1 січня 2017 року.
Водночас, суд зазначив, що сторонами не наведено та в судовому засіданні не встановлено жодних обставин, які б вказували, що експерти поклали в основу своїх висновків довідку спеціалістів, яка визнана недопустимим доказом, а не первинні документи ДП ДГ «Червоний землероб». 
При цьому судом встановлено, що експерти в ході проведення дослідження співставили чи відповідають зазначені в довідці спеціалістів відомості, які стосуються ДП ДГ «Червоний землероб», у тому числі щодо договорів, укладених між державним підприємством та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, первісним документам, наданим стороною обвинувачення.
З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що висновок експертизи від 30 травня 2018 року не є похідним від довідки спеціалістів, визнаної судом першої інстанції недопустимим доказом. 
Вказаний висновок є належним і допустимим доказом, оскільки експерти зробили свої висновки не на підставі довідки спеціалістів, а лише підтвердили зроблені в ній висновки на підставі інших документів, у той час як наявність чи відсутність відповідної довідки жодним чином не вплинула на результати дослідження в частині висновків, що не пов`язані з порівнянням інформації, зазначеної у первісних документах, із зазначеними в довідці спеціалістів.
З вищенаведеними висновками Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду погоджується й колегія суддів Верховного Суду.
Що стосується тверджень захисника про здійснення судового провадження за відсутності потерпілого, то слід зазначити наступне. 
Так, відповідно до вимог ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди тощо.
Водночас, у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за вчинення закінченого замаху на заволодіння чужим майном (а саме ДП ДГ «Червоний землероб», власником/засновником якого є держава в особі Національної академії аграрних наук України) в особливо великих розмірах (3 590 389, 69 грн), шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. При цьому кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від волі засудженої. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомляв ДП ДГ «Червоний землероб» і Національну академію аграрних наук України, вказуючи на можливість їх участі в судовому розгляді як потерпілих, але до суду їх представники не прибули й сторони не заперечували проти проведення засідання за їх відсутності, враховуючи відсутність заяв щодо визнання їх потерпілими за вказаними епізодами, які інкримінуються ОСОБА_8 суд провів апеляційний перегляд за їх відсутності, зважаючи на можливість без їх присутності в суді встановити обставини, які підлягають доказуванню.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження захисника про те, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що тягне за собою скасування судового рішення.
Доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_8 ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції.
При цьому колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в своєму рішенні навела детальний аналіз сталої судової практики Верховного Суду, норм матеріального та процесуального права і дійшла висновку про правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 судом першої інстанції.
Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що з об`єктивної сторони ст. 191 КК передбачає три різних форми вчинення злочину - привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. Вони характеризуються умисним, протиправним і безоплатним оберненням чужого майна на свою користь чи на користь іншої особи. Привласнення - це незаконне безоплатне утримання майна, ввіреного винному, або майна, яке перебуває в його віданні на законній підставі. Розтрата - це незаконне безоплатне відчуження, використання, витрачання майна, яке було ввірене винному чи перебувало в його віданні (продаж, дарування, споживання, передача іншим особам тощо). Зловживання службовим становищем як спосіб заволодіння майном означає, що особа порушує свої повноваження і використовує організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції всупереч інтересам служби для незаконного і безоплатного обертання чужого майна: незаконно дає вказівку матеріально відповідальній особі, підлеглій їй, про видачу майна; отримує майно за фіктивними документами тощо.
За змістом ст. 191 КК відповідальність встановлено лише за умисне привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за наявності в діяннях особи тільки прямого умислу, корисливих мотивів та відповідної мети.
Обов`язковими суб`єктивними ознаками привласнення та розтрати майна або заволодіння майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем є корисливий мотив - спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, і корислива мета - збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, у долі яких зацікавлений винний.
Згідно з диспозицією ч. 1 ст. 366 КК кримінальна відповідальність настає в разі вчинення однієї з альтернативних дій: а) складання неправдивого офіційного документу; б) видача неправдивого офіційного документа; в) внесення до офіційного документа неправдивих відомостей; г) інше підроблення офіційного документа. Складання неправдивих офіційних документів означає повне виготовлення документа, який містить інформацію, що не відповідає дійсності. При цьому форма та реквізити документа відповідають необхідним вимогам. Внесення до документів неправдивих відомостей - це внесення (включення) до дійсного (справжнього) офіційного документа, який зберігає належну форму та необхідні реквізити, інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності. 
Видача неправдивих документів означає надання (передачу) його фізичним або юридичним особам або випуск для використання такого документа, зміст якого повністю або частково не відповідає дійсності і який був складений або службовою особою, яка його видала, або іншою службовою особою.
Використання завідомо підробленого документа є закінченим з моменту, коли документ пред`явлено або надано особою, незалежно від того, чи вдалося їй досягти поставленої мети.
Відносно кваліфікації дій службової особи за ст. 366 КК, з об`єктивної сторони є те, що службове підроблення полягає у перекрученні істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Такий злочин виявляється тільки в активній поведінці службової особи і може бути вчинений однією з декількох альтернативно передбачених у ч. 1 ст. 366 КК дій: а) внесення до документів неправдивих відомостей; б) інше підроблення документів; в) складання неправдивих документів; г) видача неправдивих документів. Такі дії можуть полягати у викривленні правдивої інформації, що має бути відображена в офіційному документі або включати як умисне внесення хибних даних, так і приховування істинних обставин.
Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення також включає обов`язкову ознаку - суспільно небезпечні наслідки, зокрема, підробка офіційного документа може призводити до порушення нормальної діяльності державних органів, підприємств, установ, організацій або порушення прав громадян. Наприклад, наслідком може бути ухвалення неправомірного рішення, порушення обліку майна чи незаконне отримання певних прав.
Важливою умовою є усвідомлення службовою особою, в ході виконання своїх службових обов`язків, створення неправдивого документа (в тому числі і внесення до нього неправдивих чи не перевірених відомостей) та його застосування у службовій діяльності.
Замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі (ч. 1 ст. 15 КК).
Отже, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду перевіривши матеріали кримінального провадження дійшов висновку, що ОСОБА_8 , виконуючи обов`язки директора ДП ДГ «Червоний землероб», мала діяти не лише виходячи із вузькопрофільних інтересів державного підприємства, направлених на зменшення заборгованості, але й із інтересів його засновника/власника (держави в особі Національної академії аграрних наук України), що полягали в ефективному використанні державного майна, дотримуючись вимог законодавства України (вимог щодо здійснення лише тих витрат, які передбачені у фінансовому плані та у визначеному в ньому обсязі) і фінансової дисципліни (неможливості здійснення у відповідному році видатків на цілі, можливість здійснення яких у такий період не передбачена фінансовим планом).
Таким чином враховуючи, що обвинувачена не дотрималася вимог законодавства та правил фінансової дисципліни, з якими вона, будучи в.о. директора підприємства та заступником директора, не могла бути не обізнана, про що свідчать встановлені судом першої інстанції обставини, то, уклавши (підписавши) цивільно-правові договори № № 1-6 та акти наданих послуг, ОСОБА_8 безумовно діяла усупереч інтересам служби. Тобто жодної економічної доцільності та підстав укладати договори не було, а їх підписання не відповідало інтересам підприємства, враховуючи те, що юридичні послуги державному підприємству особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, у судових справах № 912/509/16, № 912/301/16, № 383/435/16-ц, № 383/510/16, № 383/511/16, № 383/1310/14-ц надавала на підставі довіреностей від 18 березня 2015 року, 4 жовтня 2015 року, доручення від 20 травня 2016 року та договору про надання юридичних послуг від 9 березня 2016 року, а не на підставі цивільно-правових договорів № № 1-6.
Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду погодилась з висновками суду першої інстанції про те, що цивільно-правові договори № 1-6 та акти наданих послуг укладені пізніше за дати, зазначені в них, і містять неправдиві відомості про виникнення у державного підприємства, до моменту введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, правовідносин з особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, щодо надання юридичних послуг у вищезгаданих справах, а також грошових зобов`язань з їх оплати.
Суд зазначив, що підтвердженням цього є, зокрема, відомості, зазначені в акті перевірки від 19-26 липня 2016 року, який погоджений в.о. директора ОСОБА_8 , що свідчить про те, що вона не має заперечень до змісту такого акта. Так, з його змісту слідує те, що супровід господарської діяльності державного підприємства особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, здійснювала на підставі договору від 9 березня 2016 року, а не на виконання умов договорів № 1-6, а також в акті та додатках до нього не вказується наявність заборгованості ДП ДГ «Червоний землероб» перед особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, за такими договорами.
Про відсутність у бухгалтерському обліку ДП ДГ «Червоний землероб» заборгованості підприємства перед особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, свідчить також висновок експерта від 30 травня 2018 року, показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .
Суд апеляційної інстанції також звернув увагу на факт укладення договорів саме в тих справах, де відбулось зменшення заявлених позовних вимог, хоча державне підприємство було відповідачем у багатьох судових справах, а також на те, що цивільно-правові договори № № 1-2 укладено 4 березня 2016 року відповідно до яких від імені ДП ДГ «Червоний землероб» діяла ОСОБА_8 , виконуючи обов`язки директора, хоча згідно з наказом її було призначено на відповідну посаду лише 9 березня 2016 року. В матеріалах відсутні документи, що обвинувачена була заступником директора державного підприємства на момент укладення перших двох договорів, хоч жодна зі сторін цього й не оспорює.
Отже, беручи до уваги, що саме за наслідками наведених дій обвинуваченої (підписання та видача нею договорів) особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, звернулась до Господарського суду Кіровоградської області із заявою про визнання та включення до реєстру вимог кредиторів ДП ДГ «Червоний землероб» грошових вимог, то суд зазначив, що відповідне службове підроблення виступало способом заволодіння чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
Враховуючи наведене, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду зазначила, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченої, належним чином перевіривши наявність у них усіх ознак об`єктивної сторони складу злочинів, зокрема й з`ясувавши: службові обов`язки, покладені на особу (в. о. директора ДП ДГ «Червоний землероб»); що підписання цивільно-правових договорів № № 1-6 та актів наданих послуг із визначенням у них розміру винагороди, не передбачених у фінансовому плані товариства на відповідний рік передувало можливому заподіянню особливо тяжких наслідків, створювало реальну можливість їх заподіяння, таке порушення було необхідною умовою настання таких наслідків, однак вони не настали з підстав, які не залежали від волі ОСОБА_8 ; цивільно-правові договори № № 1-6 не були юридичною підставою для надання послуг з представництва особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, та вони разом з актами наданих послуг датовані раніше, аніж дата їх фактичного складання.
Що стосується тверджень сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_8 ознак суб`єктивної сторони складу злочинів, то суд зазначив, що про наявність прямого умислу в поведінці ОСОБА_8 в частині ставлення обвинуваченої до дій, які вона вчиняє, чітко і недвозначно вказують факти, а саме: однозначне розуміння обвинуваченою протиправності свого діяння (підписання договорів та актів наданих послуг, коли фінансовим планом підприємства на 2016 рік відповідні витрати не були передбачені та не могли бути на 2016 рік передбачені в розмірі, який би перевищував 1, 5 відсотки обсягу прибутку за попередній рік - 8 955 грн), і, незважаючи на це, підписання цивільно-правових договорів 
№ № 1-6 та актів наданих послуг, датованих раніше, аніж дата їх фактичного складання на невигідних для державного підприємства умовах, зважаючи на фінансовий стан підприємства; наявність укладеного договору про надання юридичних послуг від 9 березня 2016 року та здійснення представництва особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, у справах, щодо яких укладені цивільно-правові договори на підставі доручення та довіреностей; усвідомлення ОСОБА_8 , що підписання актів наданих послуг згідно з цивільними договорами № № 1-6 матимуть своїм наслідком виникнення у державного підприємства обов`язку виплатити кошти особі, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження.
Також, суд апеляційної інстанції зазначив, що вищевказане підтверджує, що ОСОБА_8 , укладаючи цивільно-правові договори № № 1-6 та акти наданих послуг, керувалася корисливим мотивом та переслідувала мету як власного, так і особи, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, збагачення за рахунок коштів ДП ДГ «Червоний землероб», зважаючи на те, що саме підписання даних документів стало юридичною підставою для звернення 12 жовтня 2016 року особи, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження, до Господарського суду Кіровоградської області із заявою про визнання та включення до реєстру вимог кредиторів ДП ДГ «Червоний землероб» грошових вимог у розмірі, що складає суму його винагороди - 3 590 389, 69 грн та суму понесених витрат зі сплати судового збору - 2 756 грн.
У підсумку, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду вказала про наявність всіх необхідних для кваліфікації дій особи за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК ознак суб`єктивної сторони складу злочинів, а також про необґрунтованість тверджень сторони захисту щодо відсутності прямого умислу, мети та корисливого мотиву в діях обвинуваченої.
При цьому суд відхилив доводи захисту про наявність в діях ОСОБА_8 ознак службової недбалості, а не інкримінованих їй кримінальних правопорушень, зазначивши, що вони спростовується тим, що обвинувачена була обізнана із чіткими та зрозумілими вимогами законодавства України, зокрема, щодо збереження та ощадливого використання майна господарства, здійснення заходів щодо виконання фінансового плану, відсутністю відповідних запланованих витрат у фінансовому плані ДП ДГ «Червоний землероб» на 2016 рік.
Отже, за результатами апеляційного розгляду Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду дійшла обґрунтованого висновку про те, суд першої інстанції правильно оцінив усі досліджені ним всебічно та повно обставини, з`ясування яких було необхідним для перевірки правильності кваліфікації дій ОСОБА_8 , та правильно кваліфікував вчинене нею діяння за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК. 
Слід зазначити, що ч. 2 ст. 17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання Суду у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості повністю дотримано.
Висновки судів щодо оцінки доказів, врахованих при доведенні винуватості засудженої, відповідають фактичним обставинам та зроблені відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Доводи про упередженість судів та обвинувальний ухил при оцінки доказів, не знайшли свого підтвердження в ході касаційного перегляду судових рішень.
Твердження сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції формально розглянув апеляційну скаргу захисника та не дав відповідей на всі її доводи, є безпідставними. 
Вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. З урахуванням позицій ЄСПЛ про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України»), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано. 
Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на основні доводи, зазначені в апеляційній скарзі сторони захисту (щодо недопустимості доказів, неправильної кваліфікації дій засудженої та інші), навів переконливі аргументи на їх спростування, указав підстави, з яких визнав скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував свою позицію. 
Розглянувши кримінальне провадження, апеляційний суд постановив ухвалу, у якій навів детальні мотиви прийнятого рішення і яка повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
На думку колегії суддів, суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. 
Отже, підстав для скасування судових рішення та закриття кримінального провадження, як про це зазначає в касаційній скарзі захисник, колегія суддів не вбачає. 
Що стосується доводів засудженої про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного.
Так, статтями 50, 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують. 
Санкція ч. 5 ст. 191 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років та з конфіскацією майна. Санкція ч. 1 ст. 366 КК (в редакції на час вчиненого правопорушення) передбачає покарання у виді штрафу до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до 3 років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до 3 років.
Відповідно до ч. 3 ст. 68 КК за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
В ході призначення ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (нетяжкий злочин та особливо тяжкий корупційний злочин), дані про особу винної (раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, одружена, має вищу освіту, є пенсіонером, за місцем проживання характеризується добре, має двох дорослих дітей, на її утриманні перебуває чоловік I групи інвалідності). 
Обставин, які обтяжують покарання суд не встановив, а обставинами, які його пом`якшують, суд визнав стан здоров`я ОСОБА_8 , а саме наявність у неї II групи інвалідності, та перебування на її утриманні чоловіка I групи інвалідності.
Урахувавши всю сукупність наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій на підприємствах, у статутних капіталах яких наявна частка державної або комунальної власності, на строк 3 роки, з конфіскацією 1/2 належного їй майна. За ч. 1 ст. 366 КК суд призначив покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 3 400 грн з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих і адміністративно-господарських функцій на підприємствах, у статутних капіталах яких наявна частка державної або комунальної власності, на строк 1 рік і на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК та ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_8 від цього покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду, переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині призначеного покарання, дійшла висновку про необхідність зменшення строку призначеного ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК покарання до 7 років позбавлення волі, а в решті вирок залишила без зміни.
В обґрунтування свого висновку суд зазначив, що попередній вирок суду було скасовано апеляційною інстанцією не в наслідок необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а тому суд першої інстанції під час нового розгляду не мав підстав для призначення ОСОБА_8 більш тяжкого покарання, аніж те, яке було призначено при первісному розгляді. 
При цьому суд наголосив на неможливості призначення засудженій за ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК покарання з урахуванням статей 69 чи 75 КК, оскільки вчинене нею кримінальне правопорушення є корупційним. 
Отже, Верховний Суд вважає, що покарання ОСОБА_8 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. 
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали розглядуваної справи не містять вказівки на допущення порушень норм матеріального чи процесуального законів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих судових рішень судами попередніх інстанцій. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та її захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Вищого антикорупційного суду від 10 березня 2025 року та ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 21 травня 2025 року щодо  ОСОБА_8 , залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3