ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/6798/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України) до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь військової частини НОМЕР_1 безпідставно набуті кошти у вигляді грошового забезпечення у сумі 10692,68 грн.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач, сержант ОСОБА_1 , проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у військовій частині НОМЕР_1 на посаді інспектора прикордонної служби вищої категорії. 17.02.2026 відповідач самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу, за результатами службового розслідування цей факт підтвердився, а в його діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. За період фактичної відсутності відповідача в підрозділі з 17.02.2026 по 28.02.2026 йому нараховано та виплачено грошове забезпечення. Оскільки в цей період відповідач не виконував обов`язків військової служби, виплачене йому грошове забезпечення набуте без достатньої правової підстави, а сам відповідач є недобросовісним набувачем. Від добровільного відшкодування шкоди відповідач ухилився. Просить позов задовольнити повністю.
Ухвалою судді від 27.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами. Конверт з копією вказаної ухвали повернувся на адресу суду.
У відповідності до ч.11 ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 29.08.2022 року у справі №522/3598/16-а, до повноважень адміністративних судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання адміністративним судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.
Станом на момент розгляду цієї справи, жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило. При цьому, суд враховує, що згідно ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. А, відповідно до ч.6 ст.162 цього ж Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Сержант ОСОБА_1 (П-128463), ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, 27.09.2025 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України «По особовому складу» від 31.01.2026 №165-ОС сержанта ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення з 31.01.2026.
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону «По особовому складу» від 05.02.2026 №183-ОС сержанта ОСОБА_1 призначено на посаду інспектора прикордонної служби вищої категорії – начальника третього відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави другого відділу прикордонної служби (тип С) третьої прикордонної комендатури швидкого реагування, з 05.02.2026.
Згідно з рапортом коменданта третьої прикордонної комендатури швидкого реагування від 18.02.2026 №22.3/24645/26-Вн, 17.02.2026 встановлено факт самовільного залишення сержантом ОСОБА_1 місця тимчасової дислокації підрозділу в районі АДРЕСА_1 .
Наказом НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону «Про призначення службового розслідування» від 21.02.2026 №634-АГ за цим фактом призначено службове розслідування.
За результатами службового розслідування, оформленими висновком, затвердженим начальником НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону, факт самовільного залишення 17.02.2026 місця тимчасової дислокації підрозділу сержантом ОСОБА_1 підтвердився. Комісія дійшла висновку, що в діях військовослужбовця вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України; обставин, що пом`якшують відповідальність, не встановлено; між діями військовослужбовця та їх наслідками наявний прямий причинний зв`язок.
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону «Про результати службового розслідування» від 06.03.2026 №783-АГ затверджено результати службового розслідування.
Наказом начальника НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону «По особовому складу» від 19.02.2026 №264-ОС сержанту ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину (місце проходження військової служби), припинено виплату грошового, здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення та поширення пільг і соціальних гарантій з 17.02.2026 до дня повернення до виконання військового обов`язку. Цим же наказом період з 17.02.2026 до дня повернення до виконання військового обов`язку не зараховано до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років.
Відповідно до довідки-розрахунку від 24.02.2026 №218 (№09/26831/26-Вн) сержанту ОСОБА_1 за період фактичної відсутності з 17.02.2026 по 28.02.2026 нараховано та виплачено (перераховано на картковий рахунок) грошове забезпечення у сумі 9145,71 грн. Загальна сума з урахуванням податків та зборів (компенсація ПДФО – 1671,30 грн, військовий збір – 139,28 грн, нараховане та сплачене ЄСВ – 2042,70 грн) складає 12998,99 грн.
Військовою частиною НОМЕР_1 направлено відповідачу листи від 24.03.2026 №10/5487-26-Вих та від 25.03.2026 №10/5611-26-Вих про добровільне відшкодування завданої шкоди. Станом на час розгляду справи відповідач завдану шкоду не відшкодував.
Звертаючись до суду, позивач визначив до стягнення суму грошового забезпечення без урахування податків та зборів, що складає 10692,68 грн.
Змістом спірних правовідносин є наявність підстав для повернення відповідачем грошового забезпечення, виплаченого за період його фактичної відсутності у підрозділі, як безпідставно набутого майна.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з ч.1 та ч.4 ст.2 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 цієї статті визначено склад грошового забезпечення, до якого входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з п.18 частини І розділу ІІІ Інструкції з організації обліку особового складу Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.06.2017 №468, особовий склад, який вибув з органів Держприкордонслужби, виключається зі списків, зокрема, у разі дезертирства або неповернення до органу Держприкордонслужби; такі військовослужбовці не пізніше 3 діб виключаються з усіх видів забезпечення.
Відповідно до п.4.5.6 розділу IV Інструкції з організації фінансового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 07.08.2015 №673, виплата грошового забезпечення припиняється з дня, наступного за днем самовільного залишення військової частини або не з`явлення на службу без поважної причини; виплата поновлюється лише після прибуття військовослужбовця на службу та за наявності на те правових підстав.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч.1 ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч.2 цієї статті положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що право військовослужбовця на отримання грошового забезпечення є нерозривно пов`язаним із фактичним проходженням ним військової служби та виконанням обов`язків військової служби. Із дня самовільного залишення військовослужбовцем військової частини (місця служби) виплата грошового забезпечення припиняється, а підстава для його нарахування та виплати відпадає. Грошове забезпечення, виплачене за період, протягом якого військовослужбовець фактично не виконував обов`язків військової служби у зв`язку з самовільним залишенням підрозділу, є набутим без достатньої правової підстави та підлягає поверненню в порядку ст.1212 Цивільного кодексу України.
Суд установив, що відповідач 17.02.2026 самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу та станом на час розгляду справи до місця служби не повернувся, доказів поважності причин відсутності не надано. За цих обставин з 17.02.2026 відпала правова підстава для нарахування та виплати відповідачу грошового забезпечення. Водночас, як підтверджено матеріалами справи, за період з 17.02.2026 по 28.02.2026 відповідачу фактично виплачено грошове забезпечення у сумі 9145,71 грн (без урахування податків та зборів), що зумовлено особливістю порядку нарахування та виплати грошового забезпечення в Державній прикордонній службі України, за яким виплата здійснюється в поточному місяці за поточний місяць. Таким чином, відповідач набув грошові кошти за рахунок позивача без достатньої правової підстави.
Суд відхиляє можливе застосування до спірних правовідносин п.1 ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України з огляду на таке. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №753/15556/15-ц зазначила, що у ст.1215 Цивільного кодексу України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і, відповідно, тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
У даній справі тягар доказування недобросовісності відповідача позивачем виконано. Недобросовісність набувача підтверджується матеріалами та висновком службового розслідування, за результатами якого факт самовільного залишення військовослужбовцем місця служби 17.02.2026 підтверджено, обставин, що пом`якшують відповідальність, не встановлено, а в діях відповідача вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Отримання відповідачем грошового забезпечення за період, коли він самовільно залишив підрозділ та не виконував обов`язків військової служби, не відповідає принципам справедливості, добросовісності й розумності. За таких обставин виплачене грошове забезпечення не належить до сум, які не підлягають поверненню в розумінні п.1 ч.1 ст.1215 Цивільного кодексу України, та підлягає стягненню як безпідставно набуте майно.
Аналогічний підхід до правозастосування при вирішенні близьких за змістом правовідносин, пов`язаних із застосуванням ст.1212 Цивільного кодексу України до грошового забезпечення військовослужбовця, набутого без достатньої правової підстави, застосовано Верховним Судом у постанові від 24.12.2025 у справі №131/191/25, в якій сформовано висновок про те, що грошове забезпечення військовослужбовця є його особистою власністю, а його збереження за відсутності правової підстави є підставою для стягнення безпідставно набутого майна відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України.
Щодо належності спору до юрисдикції адміністративних судів суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 13.02.2019 у справі №636/93/14-ц, а також у постановах від 05.12.2018 у справі №11-892апп18 та від 12.12.2018 у справі №14-481цс18, згідно з якими у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових (посадових) обов`язків, перед судом постає питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди (збитків), а й оцінки правомірності дій такої особи. Такий спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди (збитків). Зважаючи на наведене, цей спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи судом не встановлено.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить висновку, що відповідач набув за рахунок позивача грошові кошти у вигляді грошового забезпечення у сумі 10692,68 грн без достатньої правової підстави, а тому в нього виник обов`язок повернути одержане. З огляду на наведене позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки поданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню повністю.
Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ч.2 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, такі не підлягають стягненню, оскільки в даній справі не залучалися свідки та не проводились експертизи.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 мобільного прикордонного загону Державної прикордонної служби України) (місцезнаходження: АДРЕСА_3 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) безпідставно набуті кошти у вигляді грошового забезпечення у сумі 10692 (десять тисяч шістсот дев`яносто дві) гривні 68 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.