Номер провадження: 22-ц/813/1197/26 
Справа № 947/16551/21
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.03.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.
за участю секретаря: Турик А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді . ОСОБА_10 10 вересня 2021 року у м. Одеса, -
встановила:

У травні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в якому просила ухвалити рішення, яким: визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з Відповідачів на користь Позивача судові витрати пропорційно задоволеним вимогам.
Свої вимоги мотивувала тим, що 05.05.2021 року ОСОБА_3 , з урахуванням положень ст. 47 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 2.09.2016 року, придбала з прилюдних торгів предмет іпотеки, а саме: шестикімнатну кв. АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на праві приватної власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року, справа № 2-1684/07, відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 537087 від 05.05.2021 року по лоту №456615, про що свідчить Акт приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. про реалізацію предмета іпотеки від 14.05.2021 року, ВП №58790513. Стверджує, що після оформлення права власності за собою, їй стало відомо, що у придбаній квартирі залишилися зареєстровані особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Відповідачі у добровільному порядку з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не зняті, чим здійснюють значні перешкоди позивачу, як власнику у користуванні нерухомим майном. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, як власника нерухомого майна, та просити суд визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 в рівних частках понесені судові витрати, а саме судовий збір за подання позовної заяви, в розмірі 908,00 (дев`ятсот вісім грн., 00 коп.) грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, відповідно до якої просила скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2021 року та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2024 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Постановою Верховного Суду від 27.11.2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 20.02.2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції обґрунтована тим, що у справі, яка переглядається, рішення місцевого суду оскаржено в апеляційному порядку ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , а інші відповідачі не реалізували своє право на подання апеляційної скарги чи на приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 . Така процесуальна поведінка свідчить про згоду інших відповідачів з оскарженим судовим рішенням.
Водночас суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення місцевого суду без змін, переглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , у повному обсязі, тобто щодо всіх відповідачів, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , що суперечить положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно з якою суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Наведене вище залишилося поза увагою апеляційного суду.
Крім того ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом, із посиланням на ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні із ст. 64 ЖК України вказувала, що положення ст. ст. 383 та 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами її сім`ї. Отже, визначивши такі підстави позовних вимог, позивачка фактично обґрунтовувала вимогу про виселення відповідачів із спірного житла, яка підлягала розгляду у системному зв`язку з урахуванням вимог ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».
Апеляційний суд, переглядаючи справу, дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, оскільки не врахував, що сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для визнання члена сім`ї власника цього нерухомого майна таким, що втратив право користування житлом, законність цього, що фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, а тому має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. При цьому тягар доведення наявності підстав для виселення/визнання особи такою, що втратила право користування житлом, покладається на позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Вказана норма зобов`язує суди нижчих інстанцій враховувати висновки Верховного Суду під час нового розгляду справи та, відповідно, мотивувати рішення з урахуванням позиції суду касаційної інстанції.
Також колегія суддів приймає до уваги, рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку лише ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 , а інші відповідачі не реалізували своє право на подання апеляційної скарги чи на приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 . Така процесуальна поведінка свідчить про згоду інших відповідачів з оскарженим судовим рішенням.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції перевіряє доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення в межах вирішення питання щодо прав, законних інтересів та обов`язків виключно ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 .
Сторони про розгляд справи на 17.03.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
17.03.2026 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 надійшло клопотання по розгляд справи за відсутності сторони.
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом норм матеріального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року у справі № 2-1684/07 визнано за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 кв.м.
22.01.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 . Було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11287092000 у розмірі 90000,00 доларів США.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 22.01.2008 року № 11287092000, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 145, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А. В., згідно якого ОСОБА_1 передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме кв. АДРЕСА_3 .
У зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, АКІБ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2015 року у справі № 520/16369/13-ц позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки було задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 210,20 кв.м, в тому числі житловою 115,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 , в рахунок погашення загальної заборгованості за договором споживчого кредиту від 22.01.2007 року № 11287092000 в сумі 775053,52 грн. та застосовано спосіб реалізації нерухомого майна у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Відстрочено виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.08.2015 року у справі № 520/16369/13-ц апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, змінено рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2015 року, виключено із резолютивної частини рішення посилання на відстрочення виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». В інший частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2015 року залишено без змін.
16.02.2016 року Київським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 520/16369/13-ц.
Під час примусового виконання виконавчого листа № 520/16369/13-ц від 16.02.2016 року, виданого Київським районним судом м. Одеси про звернення стягнення на предмет іпотеки – кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 кв.м, у тому числі житловою 115,4 кв.м, у межах виконавчого провадження № 58790513 Київський районний суд м. Одеси постановив ухвалу від 17.12.2019 року, якою встановив спосіб виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеса, виданого 16.02.2016 року № 520/16369/13-ц, шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження предмета іпотеки за договором іпотеки від 22.01.2008 року за реєстровим № 145, а саме кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 кв.м, житловою площею 115,4 кв.м, що належить ОСОБА_1 .
05.05.2021 року ОСОБА_3 , на підставі положень ст. 47 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2831/5, придбала з прилюдних торгів предмет іпотеки - шестикімнатну кв. АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року, справа № 2-1684/07, відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 05.05.2021 року № 537087 за лотом № 456615, про що свідчить акт приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В. про реалізацію предмета іпотеки від 14.05.2021 року, ВП № 58790513. На підставі цього акту приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Жосан Т. І. 18.05.2021 року видав ОСОБА_3 свідоцтво про право власності реєстровий номер 914.
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 257046008, дата формування витягу 18.05.2021 року, ОСОБА_3 є власником нерухомого майна – кв. АДРЕСА_2 .
Відповідно до довідки (витягу із домової книги про склад сім`ї та прописки) від 23.04.2019 року № 5, у вказаній квартирі залишилися зареєстровані особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Наявними у матеріалах доказами становлено також, що у вказаній квартирі постійно мешкає дочка ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , інші зареєстровані особи за вказаною адресою не проживають, тривалий час знаходяться за кордоном.
Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 року у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02.12.2010 року установив порушення ст. 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.
За усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23.09.1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання – пропорційним законній меті.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що під час вирішення питання виселення особи судам необхідно встановити відповідність такого виселення вимогам пропорційності у розумінні положень ст. 8 Конвенції, співмірності втручання у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу між правом власності позивача на майно та правом користування цим майном відповідачем (постанови Верховного Суду від 12.04.2023 року у справі № 750/1211/21, провадження № 61-6950св22; від 06.09.2023 року у справі № 496/5343/18, провадження № 61-5351св23).
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа – добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16.02.2017 року (заява № 43768/07)).
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.1986 року у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» («Gillow v. the United Kingdom»), так і на наймача (рішення від 18.02.1999 року у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus), заява № 29515/95).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8 Конвенції, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року, заява № 39948/06, п. 47).
Принцип пропорційності є одним із основних принципів, яким керується ЄСПЛ під час вирішення спорів та який передбачає дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.
Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
У даній справі суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачі у добровільному порядку з реєстрації місця проживання не знялися, чим чинять перешкоди позивачці як власнику кв. АДРЕСА_3 , у користуванні нерухомим майном, та зазначив, що право членів сім`ї власника будинку користуватися цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів його сім`ї.
Також суд першої інстанції вважав, що предметом позову у цій справі є не виселення відповідачів, а лише визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому твердження про те, що задоволення цього позову є підставою для виселення відповідачів зі спірної квартири є передчасним та має характер припущення.
Однак, колегія суддів приймає до уваги, що під час розгляду справи ОСОБА_1 звертала увагу суду на те, що спірну квартиру придбано у березні 2005 року за особисті кошти подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . У подальшому подружжям ОСОБА_11 проведено реконструкцію квартири, у результаті чого збільшено її загальну площу до 210,2 кв.м.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року у справі № 2-1684/07 було визнано за ОСОБА_1 право власності на кв. АДРЕСА_3 , загальною площею 210,2 кв.м. У січні 2008 року укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_12 надала банку в іпотеку кв. АДРЕСА_3 . 
З викладеного можна зробити висновок, що спірна квартира придбана за особисті кошти подружжя ОСОБА_11 , а не за кредитні кошти.
Під час вирішення спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.
Так, в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16, від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування ст. 40 Закону № 898-IVта ст. 109 ЖК УРСР. Зазначено, що ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону № 898-IV, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.
Отже, визначальним під час вирішення питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у житловому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла (постанова Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16; постанови Верховного Суду від 11.05.2023 року у справі № 718/373/22, провадження № 61-10981св22; від 15.11.2023 року у справі № 761/20355/19, провадження № 61-10784св23, від 06.03.2024 року у справі № 758/2519/18, провадження № 61-9541св23; від 10.06.2024 року у справі № 757/45618/20-ц, провадження № 61-4260св23).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі№ 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зазначала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування ст. 40 Закону № 898-IV та ст. 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах Верховного Суду України від 22.06.2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21.12.2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.
Колегія суддів приймає до уваги, що дійсно, внаслідок відмови в задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні майном, неволодіючий власник несе певні обмеження.
Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.
Разом з тим не можна не звернути уваги на порушення прав нового власника. Однак при цьому необхідно врахувати, що Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.
Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.
Відповідно до п. 4 та 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову – це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом, із посиланням на ст. ст. 383, 391, 405 ЦК України та ст. ст. 150, 156 у поєднанні із ст. 64 ЖК України вказувала, що положення ст. ст. 383 та 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Отже, визначивши такі підстави позовних вимог, позивачка фактично обґрунтовувала вимогу про виселення відповідачів із спірного житла, яка підлягала розгляду у системному зв`язку з урахуванням вимог ст. 109 ЖК України та ст. 40 Закону України «Про іпотеку».
Під час вирішення справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою.
Ухвалюючи рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що є підставою позбавлення їх права на житло та, відповідно, їх виселення, апеляційний суд не встановив, чи є спірна квартира єдиним житлом малолітньої дитини ОСОБА_2 , в інтересах якої було подано апеляційну скаргу, чи має вона на праві власності або користування інше житлове приміщення, а також, що ця квартира є «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції, яка захищає право особи на повагу до її житла, та, як наслідок, не з`ясував, чи може вважатися виселення ОСОБА_2 співмірним із переслідуваною законною метою.
Як уже зазначалося вище, згідно положень ст. 47 Конституції України та ст. 109 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Виселення із займаного жилого приміщення допускається виключно з підстав, установлених законом.
Виходячи із системного тлумачення наведених вимог закону, рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням (що є фактично виселенням) має ухвалюватися судом за позовом до конкретного відповідача, при цьому суд має перевірити наявність у цієї особи права користування житловим приміщенням або відсутність такого права в порядку, визначеному ЦПК України, та з`ясувати наявність іншого житла.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Враховуючи викладене колегія суддів доходить висновку, що сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для визнання члена сім`ї власника цього нерухомого майна таким, що втратив право користування житлом, законність цього, що фактично є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції, а тому має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. При цьому тягар доведення наявності підстав для виселення/визнання особи такою, що втратила право користування житлом, покладається на позивача.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Відповідні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Європейський суд з прав людини зауважив, що «встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом ст. 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає п. 2 ст. 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений ст. 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення ст. 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в п. 2 ст. 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18.11.2004 року).
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993 року).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (п. 1, ч. 1 ст. 264 ЦПК України).
У мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України).
У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 разом із неповнолітньою ОСОБА_2 зареєстровані у спірній квартирі, інші об`єкти нерухомості на праві власності у апелянта та її дочки відсутні, отже, кв. АДРЕСА_3 є єдиним житлом апелянта та її дочки, у вказаній квартирі ОСОБА_1 мешкає з 2007 року, а ОСОБА_2 — з моменту народження, з 2010 року, відповідно, ці особи мають тісний зв`язок із житлом.
Колегія суддів приймає до уваги, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання відповідачів ОСОБА_1 та неповнолітню ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі їх задоволення мають наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права повинно не лише відповідати закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
За обставин цієї справи, виселення ОСОБА_1 разом із неповнолітньою ОСОБА_2 зі спірного житла не є законним та пропорційним заходом, та не переслідує легітимну мету, оскільки вказане житло є єдиним у відповідачів. 
Крім того, як вже вказувалось вище - особам, яких виселяють із житла, що є предметом іпотеки і придбано не за рахунок кредиту, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в позові про виселення.
При викладених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, порушив норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.09.2021 підлягає скасуванню в частині, яка переглядається, із ухваленням в цій частині нового судового рішення відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 про визнання останніх такими, що втратили право користування кв. АДРЕСА_3 .
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітньої ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2021 року – скасувати в частині визнання ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 .
В цій частині ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_3 – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 25 травня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе