П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року м. Київ

Справа № 757/55061/24
Провадження: № 33/824/1475/2026

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду Невідома Т. О., 
секретар Лаврук Ю. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргузахисника ОСОБА_1 - адвоката Бордусенка Богдана Сергійовича
на постанову Печерського районного суду м. Києвавід 12 березня 2025року, винесену під головуванням суддіКонстантінової К. Е.,
про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
зач. 1 ст. 130 КУпАП,
в с т а н о в и л а:

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 рокувизнано  ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 17 000 гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.
Стягнуто з  ОСОБА_1  605 грн. 60 коп судового збору в дохід держави. 
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_2 - адвокат Бордусенко Б. С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив скасувати постанову Печерського районного суд м. Києва від 12 березня 2025 року та закрити провадження у справі на підставі ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
На обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у відповідний час та за встановлених обставин. Крім того, захисник вказує, що відомості, викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, не відповідають фактичним обставинам справи, є неповними та такими, що не узгоджуються з іншими матеріалами, зокрема відеозаписом. Незважаючи на це, суд першої інстанції безпідставно поклав їх в основу свого рішення, не надавши критичної оцінки їх достовірності. Крім того, працівниками патрульної поліції не було належним чином роз`яснено ОСОБА_1 його процесуальні права, а також порядок проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, що є істотним порушенням встановленої процедури та ставить під сумнів законність отриманих доказів.
Також заявник зазначає, що працівниками поліції не було вжито передбачених законом заходів щодо відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом, що додатково свідчить про відсутність у них об`єктивних підстав вважати, що останній дійсно здійснював керування автомобілем.
У сукупності наведені обставини свідчать про істотні порушення норм матеріального та процесуального права з боку працівників поліції, а також про недоведеність вини ОСОБА_1 , що є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Подана апеляційна скарга містить також клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтоване тим, що оскаржувана постанова суду першої інстанції була винесена 12 березня 2025 року, водночас, як убачається з відомостей ЄДРСР, була оприлюднена 23 жовтня 2025 року.Крім того, оскаржувана постанова не була направлена на адресу ОСОБА_1 .Також, як убачається з матеріалів справи, постанову було направлено на адресу: АДРЕСА_2 . Однак ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тобто, за іншою адресою.
На підставі викладеного, просив поновити строк на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року.
Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд виходить з наступного.
У відповідності до вимог ст. 289 КУпАП у разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Обмеження на реалізацію право на оскарження, яке може полягати у не поновленні строку скаржнику, порушить саму суть права. Фактично, без поновлення строку на подання апеляційної скарги, скаржник буде позбавлений на реалізацію важливого елемента права на справедливий суд, як право на звернення до апеляційного суду за захистом своїх прав.
З огляду на викладене, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, апеляційний суд доходить висновку про те, що строк на апеляційне оскарження постанови районного суду пропущений скаржником з поважних причин, а тому клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Бордусенка Б. С.про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню.
В судовому засіданні захисник  ОСОБА_1 - адвокат Бордусенко Б. С.просив апеляційну скаргу задовольнити та закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю складу правопорушення. 
Вислухавши поясненнязахисника  ОСОБА_1 - адвоката Бордусенка Б. С.дослідивши письмові матеріали справи, відтворивши відеозаписи, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, доходжу висновку про задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, суд при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі, тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ч. 2 ст. 251 КУпАП, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст. 255 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, в точній відповідності з законом.
Згідно частини 7 статті 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Визнаючи ОСОБА_1 винним, суд першої інстацїі виходив з того, що обставини вчинення ОСОБА_1 даного правопорушення знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового розгляду справи на підставі фактичних даних протоколу про адміністративне правопорушення, диску із відеозаписом з місця події, іншими матеріалами справи в сукупності.
Проте з таким висновком місцевого суду погодитися не можна з наступних підстав.
Згідно з положеннями статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інших обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (стаття 251 КУпАП).
У відповідності до пункту 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до змісту частини 1 статті 130 КУпАП відповідальність за вказаною статтею настає у випадку керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Об`єктивною стороною правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП є відмова особи, яка керує транспортним засобом від проходження огляду на стан сп`яніння (наркотичного чи алкогольного). Тобто доказова база має бути спрямована саме на доведення одночасно двох обставин: керування транспортним засобом і особою, яка в подальшому відмовилась від проходження огляду. 
Для того щоб виявити вказане правопорушення, той чи інший транспортний засіб має бути законно зупинений співробітниками поліції, в противному випадку протиправність зупинки (за умови відсутності задокументованого порушення ПДР та подальшим притягненням до відповідальності), може поставити під сумнів й саму подальшу процедуру.
Так, у своєму рішенні від 15 березня 2019 року Верховний Суд у справі №686/11314/17 вказав, що оскільки поліцейським не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення водієм Правил дорожнього руху, то вимоги інспектора до водія про пред`явлення документів на право керування є неправомірними, а співробітники поліції можуть зупиняти автомобіль, лише коли є факт правопорушення.
Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №164304, за частиною 1 статті 130 КУпАП відносно ОСОБА_1 , 02.11.2024 року о 00 год. 20 хв. в м. Києві по бул. Лесі Українки, 36/10, керував автомобілем Ауді, д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення п. 2.5 Правил дорожнього руху, з ознаками перебування в стані алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, почервоніння шкіри обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився, що зафіксовано на нагрудні боді-камери № 470797 та 477745 працівників поліції.
Водночас із відеозапису, долученого до матеріалів справи, не вбачається факту безпосереднього керування ОСОБА_1 транспортним засобом або його зупинки працівниками поліції під час руху. На відеозаписі зафіксовано, що ОСОБА_1 перебував поза межами автомобіля та надавав пояснення, відповідно до яких вони прибули з м. Харкова та мали намір ночувати в автомобілі. При цьому транспортний засіб перебував у припаркованому стані, а двигун не був увімкнений.
Зазначені обставини об`єктивно виключають можливість висновку про здійснення ОСОБА_1 керування транспортним засобом у розумінні вимог чинного законодавства, зокрема частини 1 статті 130 КУпАП. Відповідно, відсутні правові підстави як для зупинки транспортного засобу працівниками патрульної поліції, так і для встановлення факту керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у відповідний час. Відсутні будь-які об`єктивні дані щодо фіксації руху автомобіля під його керуванням, а також відсутні докази того, що працівники поліції здійснювали заходи щодо зупинки транспортного засобу під час його руху, зокрема на бульварі Лесі Українки.
Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, надав неналежну та поверхневу оцінку зібраним у справі доказам, зокрема протоколу про адміністративне правопорушення та долученому відеозапису.
Зокрема, суд безпідставно поклав у основу рішення дані протоколу, не перевіривши їх належність, допустимість та достовірність, а також не врахувавши можливі порушення під час його складання. Водночас відеозапис, який є ключовим доказом у справі, не містить об`єктивного підтвердження факту керування транспортним засобом ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції фактично дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, не забезпечив повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів, що призвело до ухвалення необґрунтованого та незаконного рішення.
Суд апеляційної інстанції вказує, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів, суддя відповідно положень ст. 129 Конституції України повинен здійснювати правосуддя незалежно та керуватися принципом верховенства права, основними засадами якого, у тому числі, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини та розумні строки розгляду справи судом.
Відповідно положень ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину та обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (VastbergataxiAktiebolagandVulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".
Аналогічну правову позицію визначив постановою від 31.01.2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 760/10803/15-а (адміністративне провадження № К/9901/19074/18): один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини вказує, що усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачити повною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноваженні оцінювати надані їм докази (п. 34 рішення у справі «Тейксейра де Кастор проти Португалії» від 09.06.98 року, п. 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Верховний Суд в постанові від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17 згадує, що принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього правопорушення.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу правопорушення, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.
Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні адміністративної та кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Турції).
На підставі наведеного та враховуючи наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає, що вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не доведена «поза розумним сумнівом».
З урахуванням наведеного, вважаю, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими,а відтак постановаПечерського районного суд м. Києва від 12 березня2025 рокупідлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі ст. 247 КУпАП.

Керуючись ст. 294 КУпАП, 

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання захисника ОСОБА_1 - адвоката Бордусенка Богдана Сергійовичапро поновлення строку на апеляційне оскарження постановиПечерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року задовольнити.
Поновити захиснику ОСОБА_1 - адвокату Бордусенку Богдану Сергійовичустрок на апеляційне оскарження постанови Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року.
Апеляційну скаргузахисника  ОСОБА_1 - адвоката Бордусенка Богдана Сергійовичазадовольнити.
ПостановуПечерського районного суду м. Києва від 12 березня 2025 року, ОСОБА_3 винуватим вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1ст. 130КУпАП, скасувати, провадження у справі закрити, в зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т. О. Невідома