П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2104/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Петричкович А.І.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
18 червня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Хмельницької міської ради про скасування розпорядження та поновлення на посаді, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ОСОБА_3 , звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Хмельницької міської ради про:
- визнання протиправним та скасування розпорядження голови Хмельницької міської ради № 130-к від 26.03.2020 в частині звільнення ОСОБА_4 з посади заступника начальника управління житлово-комунального господарства з питань житлового господарства Хмельницької міської ради;
- поновлення ОСОБА_4 на посаді заступника начальника управління житлово-комунального господарства з питань житлового господарства Хмельницької міської ради, з відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року, яке залишене без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.12.2021, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із такими судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу.
Постановою Верховного Суду від 30 вересня 2025 року касаційну скаргу позивача було задоволено. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 07 липня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2021 року у справі № 560/2104/20 скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції – Хмельницького окружного адміністративного суду.
За результатами нового розгляду справи рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30.09.2025 та формально підійшов до оцінки обставин притягнення його до дисциплінарної відповідальності; не перевірив законність дисциплінарних стягнень, які увійшли до системи для звільнення; не встановив наявності вини позивача та безпідставно дійшов висновку про наявність систематичного невиконання ним посадових обов`язків.
Крім того, апелянт вказує, що відповідачем не доведено дотримання вимог статті 149 КЗпП України щодо витребування письмових пояснень, а судом не враховано положення Інструкції з діловодства, які регулюють порядок виконання доручень та взаємодію співвиконавців.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду відкрито апеляційне провадження та вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження.
У своєму відзиві відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідач зазначає, що позивач, будучи головним виконавцем колективного звернення мешканців будинку по АДРЕСА_1 , не організував належним чином його розгляд та не забезпечив надання відповіді у строки, визначені Законом України “Про звернення громадян”, чим допустив порушення посадових обов`язків, Інструкції з діловодства та вимог трудової дисципліни, а тому його звільнення за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України є правомірним.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду зважає на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач перебував на посаді заступника начальника управління житлово-комунального господарства з питань житлового господарства Хмельницької міської ради.
09.12.2019 на ім`я начальника управління житлово-комунального господарства надійшло письмове звернення мешканців багатоквартирного будинку № 22/1 по вул. М. Залізняка з проханням провести роботи по відведенню води з підвалу другого під`їзду. Звернення зареєстроване в управлінні за номером 14-02-1862.
Згідно резолюції начальника управління житлово-комунального господарства, виконавцями вищевказаного звернення визначені: заступник начальника управління житлово-комунального господарства Путін В.В. та директор комунального підприємства “Технагляд” Петрук А.А.
В подальшому звернення розписане Путіним В.В. для розгляду головному спеціалісту відділу експлуатації та ремонту житлового фонду управління житлово-комунального господарства Маєвській А.М.
05.03.2020 секретар керівника управління житлово-комунального господарства Рихліцька Н.В. повідомила начальника управління житлово-комунального господарства Новачка В.П., що відповіді на колективне звернення мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 щодо відведення води та проведення капітального ремонту в підвалі другого під`їзду вказаного будинку № 14-021862 від 09.12.2019, термін розгляду якого закінчився 09.01.2020, не надано.
Згідно доповідної записки начальника управління житлово-комунального господарства від 06.03.2020 № 393/01-15-10 В. Новачка станом на 06.03.2020 відповідь на колективне звернення мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 щодо відведення води та проведення капітального ремонту в підвалі другого під`їзду вказаного будинку № 14-02-1862 від 09.12.2019 надана не була.
Надалі, 06.03.2020 Управління житлово-комунального господарства звернулось до міського голови з доповідною запискою № 393/01-15-10 щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника начальника управління житлово-комунального господарства з питань житлового господарства ОСОБА_4 за порушення вимог Закону України “Про звернення громадян” при розгляді колективного звернення мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . 
Працівниками відділу кадрової роботи та з питань служби в органах місцевого самоврядування 16.03.2020 відповідно до вимог статті 149 КЗпП України позивачу запропоновано надати письмові пояснення щодо причин порушення термінів розгляду колективного звернення мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , однак останній відмовився надавати письмові пояснення, про що було складено відповідний акт.
Враховуючи факти, викладені у доповідній записці начальника управління житлово-комунального господарства Новачка В.П. від 06.03.2020 № 393/01-15-10, інформацію комунального підприємства “Технагляд”, пояснення головного спеціаліста відділу з експлуатації та ремонту житлового фонду управління житлово-комунального господарства ОСОБА_5 , секретаря керівника управління житлово-комунального господарства Рихліцької Н.В., а також те, що до позивача застосовувалось дисциплінарне стягнення, не зняте в установленому законодавством порядку, розпорядженням голови Хмельницької міської ради № 130-к від 26.03.2020 позивача звільнено з посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Вказані обставини слугували підставою для звернення ОСОБА_4 з позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи відповідальним виконавцем звернення громадян відповідно до резолюції керівника та вимог Інструкції з діловодства, не забезпечив своєчасний розгляд і надання відповіді на колективне звернення мешканців будинку, чим порушив вимоги Закону України “Про звернення громадян”.
Суд дійшов висновку, що таке порушення є повторним, оскільки на момент прийняття оскаржуваного розпорядження до позивача вже було застосовано дисциплінарне стягнення, яке не втратило чинності, а тому відповідач правомірно застосував до позивача дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), виходить з наступного.
За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правовий статус і відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України “Про місцеве самоврядування в Україні” (далі - Закон № 280/97-ВР).
Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування, визначаються Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування" (далі - Закон № 2493-III).
Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Відповідно статті 1 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Статтею 2 Закону № 2493-III визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.
За змістом статті 4 Закону № 2493-III служба в органах місцевого самоврядування здійснюється на таких основних принципах: служіння територіальній громаді; поєднання місцевих і державних інтересів; верховенства права, демократизму і законності; гуманізму і соціальної справедливості; гласності; пріоритету прав та свобод людини і громадянина; рівних можливостей доступу громадян до служби в органах місцевого самоврядування з урахуванням їх ділових якостей та професійної підготовки; професіоналізму, компетентності, ініціативності, чесності, відданості справі; підконтрольності, підзвітності, персональної відповідальності за порушення дисципліни і неналежне виконання службових обов`язків; дотримання прав місцевого самоврядування; правової і соціальної захищеності посадових осіб місцевого самоврядування; захисту інтересів відповідної територіальної громади; фінансового та матеріально-технічного забезпечення служби за рахунок коштів місцевого бюджету; самостійності кадрової політики в територіальній громаді.
На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України “Про запобігання корупції” та законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом (частина третя статті 7 Закону № 2493-III).
Відповідно до статті 8 Закону № 2493-III основними обов`язками посадових осіб місцевого самоврядування є: додержання Конституції і законів України, інших нормативно-правових актів, актів органів місцевого самоврядування; забезпечення відповідно до їх повноважень ефективної діяльності органів місцевого самоврядування; додержання прав та свобод людини і громадянина; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків, а також іншої інформації, яка згідно із законом не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи, підвищення професійної кваліфікації; сумлінне ставлення до виконання службових обов`язків, ініціативність і творчість у роботі; шанобливе ставлення до громадян та їх звернень до органів місцевого самоврядування, турбота про високий рівень культури, спілкування і поведінки, авторитет органів та посадових осіб місцевого самоврядування; недопущення дій чи бездіяльності, які можуть зашкодити інтересам місцевого самоврядування та держави.
Згідно з частиною першою статті 20 Закону № 2493-III крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України “Про місцеве самоврядування в Україні”, цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).
Предметом судового контролю у цій справі є розпорядження голови Хмельницької міської ради № 130-к від 26.03.2020 в частині звільнення позивача з посади заступника начальника управління житлово-комунального господарства з питань житлового господарства, за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором, на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.
Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.09.2020 у справі №9901/743/18 наголошувала, що при вирішенні спорів осіб, звільнених згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, необхідно враховувати, що роботодавець вправі розірвати трудовий договір з цієї підстави лише за умови, що до працівника раніше застосовувалось дисциплінарне стягнення і на момент повторного невиконання ним без поважних причин трудових обов`язків його не знято і не погашено.
Отже, при звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків без поважних причин.
У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов:
- порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудових функцій працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;
- невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності;
- невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинне бути систематичним;
- враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів;
- з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.
Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.
Отже, Велика Палата Верховного Суду наголосила, що працівник може бути звільнений за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України лише в разі порушення трудової дисципліни чи невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, які були допущені працівником після того, як до нього було застосовано дисциплінарне чи громадське стягнення (яке не скасоване та не втратило юридичної сили за давністю).
Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Як зазначено у частині першій статті 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, яким є винне протиправне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Дисциплінарний проступок може виражатись дією або бездіяльністю особи, яка порушує вимоги законодавства про працю, локальних актів, наказів або розпоряджень роботодавця, що встановлюють трудові обов`язки працівника.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги та перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Як вже наголошувалося вище та убачається з установлених судом першої інстанції обставин справи, позивач був визначений відповідальним (першим) виконавцем колективного звернення мешканців багатоквартирного будинку № 22/1 по вул. М. Залізняка від 09.12.2019, яке підлягало розгляду в порядку та строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян».
Матеріалами справи підтверджується, що у встановлений законом строк звернення розглянуте не було, а відповідь заявникам не надано. Так, відповідно до доповідної записки секретаря керівника управління житлово-комунального господарства Рихліцької Н.В. від 05.03.2020, відповідь на колективне звернення мешканців будинку станом на зазначену дату відсутня. Аналогічні відомості містяться у доповідній записці начальника управління житлово-комунального господарства від 06.03.2020 № 393/01-15-10, згідно з якою станом на 06.03.2020 звернення залишалося невирішеним.
Крім того, із письмових пояснень ОСОБА_5 вбачається, що остання очікувала вказівок позивача щодо вирішення звернення, однак таких не отримала, внаслідок чого звернення, яке перебувало на виконанні з грудня 2019 року, залишилося без належного розгляду.
Тобто, зібрані під час перевірки матеріали, у тому числі пояснення посадових осіб управління, свідчать про відсутність належної організації позивачем виконання зазначеного звернення, що в результаті призвело до порушення вимог Закону України «Про звернення громадян».
Також колегія суддів враховує, що під час з`ясування причин допущеного порушення позивачу пропонувалося надати письмові пояснення, однак від реалізації такого права він відмовився.
Саме сукупність наведених обставин стала підставою для висновку роботодавця про наявність у діях позивача дисциплінарного проступку та прийняття розпорядження про його звільнення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КзПП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених трудовим договором.
Апеляційний суд іще раз повторює, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
Таким чином, для застосування вказаної норми необхідною є наявність сукупності таких умов: наявність чинного дисциплінарного стягнення, вчинення працівником нового порушення трудової дисципліни, наявність вини працівника та відсутність поважних причин невиконання ним трудових обов`язків.
Колегія суддів встановила, що спірне звернення перебувало на виконанні саме позивача як першого виконавця документа. 
Відповідно до пункту 50 Інструкції з діловодства у Хмельницькій міській раді та її виконавчих органах відповідальним за організацію виконання документа є виконавець, зазначений у резолюції першим. Саме на такого виконавця покладається обов`язок забезпечити виконання документа, координувати роботу співвиконавців, здійснювати контроль за його виконанням та забезпечити підготовку відповіді.
Позивач не спростовує факту ненадання ним, як виконавцем, відповіді на звернення, проте фактично вважає, що відповідальною за його виконання була ОСОБА_5 .
Колегія суддів не погоджується із такими доводами позивача, оскільки вони суперечать встановленим у справі обставинам та вимогам пункту 50 Інструкції з діловодства. Сам факт передання документа іншому працівнику не звільняв позивача від виконання покладених на нього обов`язків як відповідального виконавця та не усував його відповідальності за кінцевий результат розгляду звернення.
При цьому слід враховувати, що оскаржуваним розпорядженням від 26.03.2020 № 130-к до дисциплінарної відповідальності було притягнуто також ОСОБА_5 , якій оголошено догану.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позивач, будучи відповідальним виконавцем звернення, не забезпечив його належний розгляд та не надав відповіді заявникам у строки, встановлені Законом України “Про звернення громадян”, чим допустив порушення покладених на нього службових обов`язків.
Доводи апеляційної скарги про відсутність вини у діях позивача є безпідставними, оскільки саме бездіяльність позивача як відповідального виконавця призвела до порушення строків розгляду звернення та ненадання відповіді заявникам. При цьому доказів існування поважних причин, які об`єктивно унеможливлювали виконання ним своїх обов`язків, матеріали справи не містять.
Матеріалами справи також підтверджується, що до застосування дисциплінарного стягнення позивачу було запропоновано надати письмові пояснення щодо причин порушення строків розгляду звернення громадян, однак останній від їх надання відмовився, про що 16.03.2020 складено відповідний акт. 
Отже, відповідачем було вчинено дії, спрямовані на дотримання процедури, передбаченої статтею 149 КЗпП України, а відмова позивача від надання письмових пояснень не може свідчити про незаконність застосованого дисциплінарного стягнення.
В цій ситуації доречно врахувати також висновок який викладений у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15, Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі №711/8227/16-ц, від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17, згідно з яким невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами. 
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив зміст оскаржуваного розпорядження на предмет врахування роботодавцем ступеня тяжкості вчиненого проступку та заподіяної шкоди, а також про те, що підставою звільнення фактично стала відмова позивача від надання письмових пояснень.
Так, зі змісту розпорядження Хмельницького міського голови від 26.03.2020 №130-к вбачається, що при його прийнятті роботодавцем враховано усі матеріали проведеної перевірки, зокрема й доповідну записку начальника управління житлово-комунального господарства від 06.03.2020 №393/01-15-10, інформацію КП «Технагляд», пояснення посадових осіб управління, а також наявність раніше застосованого до позивача дисциплінарного стягнення, яке на момент звільнення не було зняте або погашене.
При цьому акт від 16.03.2020 про відмову позивача від надання письмових пояснень не визначений роботодавцем як самостійна підстава дисциплінарної відповідальності та не свідчить про притягнення позивача до відповідальності за таку відмову. Зазначений документ лише підтверджує дотримання відповідачем процедури, передбаченої статтею 149 КЗпП України, відповідно до якої до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен запропонувати працівнику надати письмові пояснення щодо виявленого порушення.
Водночас безпосередньою підставою застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення стало встановлене роботодавцем порушення трудової дисципліни, що полягало у незабезпеченні належного та своєчасного розгляду звернення громадян, а не відмова від надання пояснень.
Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не перевірив належним чином всі дисциплінарні стягнення, які, на його думку, «увійшли до системи» для звільнення.
Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, на момент прийняття оскаржуваного розпорядження від 26.03.2020 №130-к щодо позивача діяло дисциплінарне стягнення у виді догани, накладене розпорядженням Хмельницького міського голови від 11.02.2020 №66-к. Правомірність зазначеного дисциплінарного стягнення була предметом судового розгляду у справі №560/948/20, за результатами якого у задоволенні позову про його скасування відмовлено, а відповідне судове рішення набрало законної сили.
Таким чином, у відношенні до позивача була наявна одна з необхідних умов застосування пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, а саме раніше застосоване до працівника дисциплінарне стягнення. При цьому наведена норма не ставить можливість звільнення у залежність від кількості накладених доган, адже вирішальним є встановлення факту нового винного невиконання працівником трудових обов`язків за наявності хоча б одного чинного дисциплінарного стягнення, застосованого раніше. Відтак колегія суддів вважає помилковим тлумаченням положень трудового законодавства посилання апелянта на недостатність підстав для висновку про систематичність невиконання ним трудових обов`язків.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неврахування відповідачем ступеня тяжкості вчиненого проступку та його наслідків, колегія суддів виходить із того, що відповідно до статті 149 КЗпП України при обранні виду дисциплінарного стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяну ним шкоду, обставини його вчинення та попередню роботу працівника.
В той же час відсутність доведених матеріальних збитків або інших істотних негативних наслідків сама по собі не виключає можливості застосування дисциплінарної відповідальності, якщо встановлено факт винного невиконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.
Стосовно відповіді директора КП «Технагляд» щодо відсутності подальших скарг від мешканців будинку по АДРЕСА_1 , то апеляційний суд враховує, що зміст зазначеного листа свідчить лише про відсутність у підприємства інформації щодо скарг мешканців з питань, які належать до компетенції КП «Технагляд». Водночас такий лист не містить відомостей про належний та своєчасний розгляд колективного звернення від 09.12.2019 № 14-02-1862, не спростовує факту ненадання заявникам відповіді у встановлений законом строк та не підтверджує виконання позивачем покладених на нього службових обов`язків, а відтак не має істотного значення для вирішення даного спору.
З матеріалів справи вбачається, що порушення, допущене позивачем, полягало у незабезпеченні належного та своєчасного розгляду колективного звернення громадян, що призвело до порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» та покладених на нього службових обов`язків.
Разом із тим наведені обставини не спростовують факту вчинення позивачем дисциплінарного проступку та не свідчать про належне виконання ним службових обов`язків, оскільки відповідальність позивача пов`язана не з настанням шкідливих наслідків, а з невиконанням покладеного на нього обов`язку забезпечити розгляд звернення громадян у встановленому законом порядку та строки.
Крім того, під час вирішення питання про звільнення відповідачем було враховано не лише характер допущеного порушення, але й те, що воно було вчинене за наявності раніше застосованого до позивача дисциплінарного стягнення, яке на момент прийняття оскаржуваного розпорядження залишалося чинним. Саме ця обставина, у поєднанні з установленим фактом нового порушення трудової дисципліни, стала підставою для застосування до позивача пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.
Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване розпорядження від 26.03.2020 № 130-к, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та не містять нових обставин, які б спростовували його висновки.
Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.